Start

ERNEST HEMINGWAY

ZBOHOM ZBRANIAM

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust

Translation © 2016 by Vladislav Gális

Epilogue © 2016 by Ján Vilikovský

Jacket design © 2016 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu A Farewell to Arms (Hemingway Foreign Rights Trust) preložil Vladislav Gális.

Doslov napísal Ján Vilikovský.

Redigoval Jaroslav Hochel.

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s. – ODEON, Bratislava v roku 2016 ako svoju 1003. publikáciu v elektronickej podobe.

V Ikare prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4777-2

PRVÁ KNIHA

1. KAPITOLA

Koncom leta v tom roku sme bývali v dome na dedine, odkiaľ bol výhľad cez rieku a pláň až k vrchom. V riečnom koryte boli okruhliaky a balvany, na slnku suché a biele, a voda, čo tiekla v žliabkoch, bola číra, rýchla a modrá. Popri dome a po ceste prechádzali vojaci a prach, ktorý dvíhali, sadal na lístie stromov. Aj kmene stromov boli zaprášené a listy v tom roku opadali skoro a my sme videli, ako vojaci pochodujú po ceste, ako prach stúpa, ako listy, rozhýbané vetrom, opadávajú a vojaci pochodujú a cesta po nich zostáva holá a biela až na tie listy.

Pláň bola úrodná, bolo tam mnoho sadov s ovocnými stromami a za pláňou boli vrchy, hnedé a holé. V horách sa bojovalo a v noci sme videli záblesky z diel. V tme to vyzeralo ako letné blesky, ale noci boli chladné a vo vzduchu nebolo cítiť búrku.

Občas sme v tme počuli, ako vojaci pochodujú popod okno a ako traktory ťahajú delá. V noci bola hustá premávka a po cestách kráčalo veľa mulíc s debničkami munície na bokoch sedlových vakov, chodilo veľa sivých nákladiakov, ktoré viezli mužov, a ešte iné nákladiaky s korbami zakrytými plátnom, tie sa v premávke pohybovali pomalšie. Boli tam aj veľké delá, ktoré sa presúvali cez deň, vo vleku za traktormi, dlhé hlavne diel zakryté zelenými konármi, a zelené olistené konáre a popínavé rastliny maskovali aj traktory. Smerom na sever sme videli cez údolie až do gaštanového lesa a za ním bol na tomto brehu rieky ďalší vrch. Aj o ten vrch sa bojovalo, ale neúspešne, a na jeseň, keď prišli dažde, z gaštanov opadali všetky listy a konáre zostali holé a kmene od dažďa očerneli. Vinice boli riedke, takisto opadané, a celý kraj bol na jeseň mokrý, hnedý a mŕtvy. Nad riekou boli hmly a nad vrchom oblaky, nákladiaky rozryli cestu a vojaci v plášťoch boli zablatení a mokrí, pušky mali mokré a pod plášťami niesli po dve kožené puzdrá na náboje, vpredu na opaskoch, sivé kožené puzdrá s ťažkými balíčkami nábojových pásov, tenké, šesťapolmilimetrové náboje, puzdrá sa vydúvali pod plášťami, takže muži, ktorí kráčali po ceste, pochodovali, ako keby boli v šiestom mesiaci tehotenstva.

Prechádzali tadiaľ aj malé sivé autá, veľmi rýchlo, vedľa vodiča väčšinou sedel dôstojník a ďalší sedeli vzadu. Tie autá rozstrekovali ešte viac blata ako nákladiaky, a ak bol dôstojník vzadu veľmi nízky, usadený medzi dvoma generálmi, ak bol taký nízky, že mu nebolo vidieť tvár, len vrch čapice a úzky chrbát, a ak šlo auto mimoriadne rýchlo, pravdepodobne to bol kráľ. Býval v Udine a touto cestou chodieval takmer každý deň, aby sa presvedčil, ako sa veci majú, a veci sa mali veľmi zle.

Začiatkom zimy sa spustil nepretržitý dážď a s dažďom prišla cholera. No podarilo sa ju dostať pod kontrolu a napokon na ňu v armáde zomrelo len sedemtisíc.

2. KAPITOLA

V ďalšom roku bolo veľa víťazstiev. Vrch, čo bol za údolím, a stráň, kde rástol gaštanový les, sme dobyli a dosiahli sme víťazstvá aj za pláňou, na južnej náhornej plošine, a v auguste sme prekročili rieku a bývali sme v dome v Gorizii, kde bola fontána a veľa hustých tienistých stromov v obmurovanej záhrade a dom obopínala fialová vistéria. Boje sa teraz odohrávali v ďalších vrchoch, ani nie kilometer a pol od nás. Mesto bolo veľmi pekné a náš dom veľmi elegantný. Za nami tiekla rieka a mesto dobyli veľmi šikovne, ale vrchy za ním sa dobyť nedali a ja som bol veľmi rád, že Rakúšania sa zrejme chcú vrátiť do mesta, ak sa vojna skončí, pretože ho neostreľovali tak, aby ho zničili, len tak trošku po vojensky. Ľudia zostali v meste bývať a boli tam nemocnice a kaviarne a v bočných uličkách delá a dva verejné domy, jeden pre mužstvo, druhý pre dôstojníkov, a koniec leta s chladnými nocami, bojmi vo vrchoch za mestom, so stopami po guľkách na železničnom moste, s rozbitým tunelom pri rieke, kde sa bojovalo predtým, so stromami okolo námestia a s dlhou alejou, čo viedla na námestie; a navyše s dievčatami v meste, s kráľom, ktorý sa vozil okolo v aute, občas mu už bolo vidieť aj tvár a útle telo s dlhým krkom a so sivou bradou ako chumáčom, aký mávajú capy, to všetko s nečakanými pohľadmi dovnútra domov, čo prišli počas ostreľovania o múr, s omietkou a troskami v ich záhradách a niekedy aj na uliciach, a s tým všetkým, čo sa dialo na planine Carso, sa jeseň veľmi líšila od vlaňajšej jesene, keď sme bývali na vidieku. Aj vojna sa zmenila.

Dubový les na vrchu za mestom zmizol. V lete, keď sme prišli do mesta, bol zelený, no teraz zostali len pahýle a polámané stromy a rozrytá zem a jedného dňa na konci jesene, keď som bol vonku, na mieste, kde býval predtým les, som uvidel, ako sa k vrchu blíži oblak. Prišiel veľmi rýchlo a žlté slnko zmatnelo a vzápätí všetko zosivelo a obloha sa zatiahla a oblak zliezol dolu stráňou a zrazu sme boli v ňom a snežilo. Sneh padal šikmo s vetrom, pokryl holú zem, trčali z neho pahýle stromov, sneh ležal aj na delách a v snehu boli chodníčky, čo sa vracali k latrínam za zákopmi.

Neskôr, dole v meste, som sa na sneženie pozeral z okna verejného domu, toho pre dôstojníkov, kde som sedel s kamarátom a dvoma pohármi, medzi nami fľaša asti, a keď sme pozerali na sneh, ako pomaly a sťažka padá, vedeli sme, že pre ten rok sa už všetko skončilo. Nedobyli sme vrchy vyššie proti prúdu a ani žiadne vrchy za riekou. To všetko zostalo na ďalší rok. Kamarát uvidel nášho kňaza, ako kráča po ulici, opatrne našľapuje v mokrom snehu, a zabúchal na okno, aby si ho kňaz všimol. Kňaz zdvihol hlavu. Uvidel nás a usmial sa. Kamarát mu kývol, aby išiel dnu. Kňaz pokrútil hlavou a kráčal ďalej. Ešte ten večer v dôstojníckej jedálni po špagetách, ktoré všetci jedli veľmi rýchlo a vážne, dvíhali špagety na vidličke, kým konce voľne neviseli, a potom si ich spúšťali do úst, prípadne stále dvíhali ruku a špagety vsali do úst, zapíjali sme ich vínom zo štvorlitrového demižóna obaleného slamou; knísal sa v kovovej kolíske a stačilo ukazovákom skloniť jeho hrdlo a víno, čisto červené, trieslové a chutné, tieklo rovno do pohára, ktorý človek držal v tej istej ruke; po tomto chode začal kapitán do kňaza zabŕdať.

Kňaz bol mladý, často sa červenal a nosil uniformu tak ako my, ale s krížom z tmavočerveného zamatu nad ľavým náprsným vreckom sivej blúzy. Kapitán z pochybnej láskavosti voči mne spustil skomolenou taliančinou, aby som mu rozumel, aby mi nič neušlo.

„Kňaz dnes s dievčatami,“ povedal kapitán a pozeral na kňaza a na mňa. Kňaz sa usmial, začervenal sa a pokrútil hlavou. Kapitán ho často naťahoval.

„Nepravda?“ spýtal sa kapitán. „Dnes som kňaza videl s dievčatami.“

„Nie,“ povedal kňaz. Ostatných dôstojníkov to naťahovanie bavilo.

„Kňaz nie s dievčatami,“ pokračoval kapitán. „Kňaz nikdy nie s dievčatami,“ vysvetlil mi. Vzal môj pohár a naplnil ho, celý čas mi pozeral do očí, ale nespustil z dohľadu ani kňaza.

„Kňaz každú noc so svojou dlaňou.“ Všetci pri stole sa rozosmiali. „Rozumiete? Kňaz každú noc so svojou dlaňou.“ Naznačil to gesto a hlasno sa rozrehotal. Kňaz to prijal ako žart.

„Pápež chce, aby vojnu vyhrali Rakúšania,“ povedal major. „Má rád Františka Jozefa. Odtiaľ mu idú peniaze. Ja som ateista.“

„Čítal si niekedy Čiernu sviňu?“ spýtal sa ma poručík. „Obstarám ti tú knihu. Tá otriasla mojou vierou.“

„Je to špinavá a zvrhlá kniha,“ povedal kňaz. „Nemôže sa vám páčiť.“

„Je veľmi hodnotná,“ povedal poručík. „Človek sa z nej veľa dozvie o kňazoch. Bude sa ti páčiť,“ povedal mi. Usmial som sa na kňaza a on mi vo svetle sviečok úsmev opätoval. „Nečítajte ju,“ povedal.

„Obstarám ti ju,“ povedal poručík.

„Všetci mysliaci ľudia sú ateisti,“ povedal major. „Ale ja neverím ani v slobodomurárov.“

„Ja v slobodomurárov verím,“ povedal poručík. „Je to ušľachtilá organizácia.“ Niekto vošiel, a keď sa otvorili dvere, videl som, ako padá sneh.

„Ofenzíva už nebude, začalo snežiť,“ povedal som.

„Určite nie,“ povedal major. „Mali by ste si vziať dovolenku. Ísť do Ríma, do Neapola, na Sicíliu...“

„Mal by navštíviť Amalfi,“ povedal poručík. „Napíšem pohľadnice a ty ich odnesieš mojim príbuzným do Amalfi. Obľúbia si ťa ako vlastného syna.“

„Mal by ísť do Palerma.“

„Alebo skôr na Capri.“

„Ja by som bol rád, keby ste šli do Abruzzi a navštívili moju rodinu v Capracotte,“ povedal kňaz.

„Len ho počúvajte, že Abruzzi! Tam je viac snehu ako tu. On nechce vidieť vidiečanov. Nech ide radšej do centier kultúry a civilizácie.“

„Mal by ísť pozrieť pekné dievčatá. Dám vám adresy domov v Neapole. Krásne mladé dievčatá – v sprievode matiek. Hahaha!“ Kapitán vystrel ruku, roztiahol všetky prsty, ako keď človek robí tieňové divadlo. Jeho ruka hádzala na stenu tieň. Znovu spustil v skomolenej taliančine: „Odísť takto,“ ukázal na palec, „a prísť takto,“ dotkol sa malíčka. Všetci sa zasmiali.

„Aha,“ povedal kapitán. Znovu vystrel ruku. Znovu vo svetle sviečok hodila na stenu tieň. Začal vystretým palcom a vymenoval všetky prsty, „sottotenente (palec), tenente (ukazovák), capitano (prostredník), maggiore (prstenník) a tenente colonnello (malíček). Odídete ako sottotenente! Vrátite sa ako tenente colonnello!“ Všetci sa smiali. Kapitánove prstové zábavky mali veľký úspech. Pozrel na kňaza a zakričal: „Každú noc, kňaz a jeho dlaň!“ A znovu sa všetci smiali.

„Musíte ísť hneď na dovolenku,“ povedal major.

„Rád by som šiel s tebou a všetko ti poukazoval,“ povedal mi poručík.

„Keď sa vrátite, doneste nám gramofón.“

„A dobré platne s operou.“

„Doneste Carusa.“

„Nie, Carusa nie. Ten bľačí.“

„Chcel by si bľačať ako on, však?“

„Bľačí. Vravím, že bľačí!“

„Ja by som bol rád, keby ste šli do Abruzzi,“ povedal kňaz. Ostatní vykrikovali. „Je tam dobrá poľovačka. Ľudí si obľúbite, a hoci je zima, je tam jasno a sucho. Mohli by ste bývať u našich. Môj otec je veľký poľovník.“

„Poďme,“ povedal kapitán. „Poďme do bordelu, lebo ho zavrú.“

„Dobrú noc,“ povedal som kňazovi.

„Dobrú noc,“ povedal.

3. KAPITOLA

Keď som sa vrátil na front, ešte stále sme bývali v tom meste. Na okolí bolo oveľa viac diel a prišla jar. Lúky boli zelené a na viniči vyrástli malé zelené výhonky, na stromoch pri ceste vyrašili lístky a od mora povieval vetrík. Videl som mesto s kopcom, starý hrad nad mestom v kotline medzi horami, vrchy v pozadí, hnedé vrchy s troškou zelene na svahoch. V meste bolo viac diel, boli tam aj nové nemocnice, na ulici človek stretával Britov a občas aj Britky a zopár ďalších domov zasiahli delostrelecké granáty. Bolo teplo a jarne a ja som kráčal alejou, zohriatou od slnečných múrov, a zistil som, že stále bývame v tom istom dome a že všetko vyzerá tak isto, ako keď som odtiaľ odišiel. Dvere boli otvorené, na lavičke vonku na slnku sedel vojak, pri bočnom vchode, vo vchode, čakala sanitka, a keď som vošiel, zacítil som mramorovú podlahu a nemocničný pach. Všetko bolo tak, ako keď som odtiaľ odišiel, akurát že teraz bola jar. Nazrel som do dverí veľkej miestnosti a uvidel som majora sedieť za stolom, okno bolo otvorené a do miestnosti svietilo slnko. Nevšimol si ma a ja som nevedel, či mám vojsť a podať hlásenie, alebo ísť najskôr hore a dať sa do poriadku. Rozhodol som sa ísť hore.

Izba, v ktorej som býval s poručíkom Rinaldim, mala okno do dvora. Okno bolo otvorené, na mojej posteli boli prikrývky a moje veci viseli na stene, plynová maska v podlhovastom plechovom puzdre, oceľová prilba na tom istom háku. Pri nohách postele stál môj plochý kufor a zimné topánky, koža lesklá od oleja, stáli na kufri. Moja rakúska ostreľovačská puška s osemhrannou modrou hlavňou a krásnou tmavou pažbou z orechového dreva, obrúsenou podľa tvaru líca, visela nad dvoma posteľami. Teleskop, ktorý k nej patril, bol, ako som si pamätal, zamknutý v kufri. Poručík Rinaldi ležal a spal na druhej posteli. Zobudil sa, keď začul, že som tam, a sadol si.

„Ciao!“ povedal. „Ako si sa mal?“

„Vynikajúco.“

Podali sme si ruky a on ma jednou rukou objal okolo krku a pobozkal.

„Br,“ povedal som.

„Si špinavý,“ povedal. „Mal by si sa umyť. Kde si všade bol a čo si robil? Okamžite všetko vysyp.“

„Bol som naozaj všade. V Miláne, vo Florencii, v Ríme, v Neapole, vo Ville San Giovanni, v Messine, v Taormine...“

„To znie, ako keby si čítal cestovný poriadok. Zažil si niečo pekné? Nejaké dobrodružstvá?“

„Áno.“

„Kde?“

„V Miláne, vo Florencii, v Neapole...“

„To už stačí. Rovno povedz, kde bolo najlepšie.“

„V Miláne.“

„Len preto, lebo si tam šiel najskôr. Kde si ju stretol?

V Cove? Kam ste spolu šli? Ako ti s ňou bolo? Okamžite všetko vysyp. Bol si s ňou celú noc?“

„Áno.“

„To nič nie je. Aj tu máme krásne dievčatá. Nové dievčatá, ešte nikdy predtým neboli na fronte.“

„Paráda.“

„Neveríš mi. Dnes poobede tam pôjdeme a uvidíš. A v meste máme krásne Angličanky. Ja som sa zaľúbil do slečny Barkleyovej. Vezmem ťa k nej na návštevu. So slečnou Barkleyovou sa asi aj ožením.“

„Ešte sa musím umyť a podať hlásenie. To tu teraz nikto nepracuje?“

„Odkedy si odišiel, mali sme tu samé omrzliny, žltačku, kvapavku, sebapoškodzovanie, zápaly pľúc a tvrdé aj mäkké vredy. Každý týždeň niekoho porania úlomky skál. Skutočných ranených je málo. Na budúci týždeň sa znovu začína vojna. Možno sa začne. Hovorí sa to. Čo povieš, dobre spravím, ak sa ožením so slečnou Barkleyovou? Samozrejme, po vojne?“

„Jednoznačne,“ povedal som a nalial som do lavóra vodu.

„Dnes večer mi všetko porozprávaš,“ povedal Rinaldi. „Teraz si musím ešte pospať, aby som šiel za slečnou Barkleyovou svieži a krásny.“

Vyzliekol som si blúzu a košeľu a umyl som sa v studenej vode z lavóra. Kým som sa šúchal uterákom, pozeral som po izbe, z okna a na Rinaldiho, ktorý ležal so zavretými očami na posteli. Bol pekný, v mojom veku a pochádzal z Amalfi. Prácu chirurga zbožňoval a boli sme dobrí priatelia. Ešte som naňho pozeral, keď otvoril oči.

„Máš peniaze?“

„Hej.“

„Požičaj mi päťdesiat lír.“

Utrel som si ruky a z vnútorného vrecka na blúze, zavesenej na stene, som vytiahol náprsnú tašku. Rinaldi si vylovil bankovku, ani nevstal z postele, poskladal ju a zasunul si ju do vrecka na nohaviciach. Usmial sa. „Na slečnu Barkleyovú musím urobiť dojem ako slušne zabezpečený chlap. Ty si môj veľký priateľ a dobrodinec.“

„Trhni si nohou,“ povedal som.

V ten večer som v dôstojníckej jedálni sedel vedľa kňaza a on bol sklamaný, ba až urazený, že som sa nepozrel do Abruzzi. Predtým písal svojmu otcovi, že tam mám namierené, a rodina všetko nachystala. Bolo mi to ľúto rovnako ako jemu a sám som nevedel, prečo som u nich nebol. Mal som to v pláne a pokúsil som sa mu vysvetliť, že jedno s druhým, a napokon to pochopil, porozumel, že som to mal naozaj v úmysle, a takmer sme sa udobrili. Vypil som priveľa vína, potom som mal kávu a stregu a vo vínnom opare som mu vysvetľoval, že človek vždy neurobí to, čo chce; vlastne to neurobí nikdy.

My dvaja sme sa rozprávali, ale ostatní sa hádali. Chcel som ísť do Abruzzi. No nebol som nikde, kde boli cesty zamrznuté a tvrdé ako železo, kde bolo jasno a zima a sucho a sneh bol suchý a prachový a v snehu sa temneli zajačie stopy a vidiečania snímali klobúky a oslovovali vás pane a dobre sa tam poľovalo. Na nijakom takom mieste som nebol, len v zadymených kaviarňach, samé večery, keď sa celá izba krúti a človek sa musí zadívať na stenu, aby zastala, samé noci v posteli, opitý, človek vedel, že nič iné neexistuje, a ráno to zvláštne vzrušenie, keď sa prebúdzate a neviete, kto je to s vami, a svet je v tme úplne neskutočný a taký vzrušujúci, že musíte v tej noci začať odznovu, nič nevedieť, na nič nedbať, v presvedčení, že toto je všetko, úplne všetko, načisto všetko a vám je to fuk. Potom vám to zrazu vôbec nie je fuk, zaspíte a prebudíte sa s tým pocitom ešte ráno a všetko, čo bolo, je zrazu preč, všetko je ostré a tvrdé a jasné a občas sa strhne hádka o tom, koľko to stálo. Občas je to stále príjemné, láskyplné, srdečné, raňajky, obed. Občas je celá milota preč a človek je rád, že vypadne na ulicu, ale zakaždým sa začne nový deň a potom príde ďalšia noc. Pokúsil som sa vysvetliť všetko o noci, aj ten rozdiel medzi nocou a dňom, a že noc je lepšia, ak náhodou deň nie je veľmi jasný a studený, a nedokázal som to, tak ako to nedokážem ani teraz. No ak ste to zažili, tak to poznáte. On to nezažil, ale rozumel mi, že som naozaj chcel ísť do Abruzzi, ale nešiel som tam, a zostali sme priateľmi, ktorí majú veľmi podobný vkus, a predsa je medzi nimi rozdiel. Vždy vedel to, čo som ja nevedel, a to, čo som sa možno aj dozvedel, no zakaždým sa mi to podarilo zabudnúť. No vtedy som to nevedel, hoci som sa to dozvedel neskôr. Všetci sme zatiaľ sedeli v dôstojníckej jedálni, dojedli sme a škriepka pokračovala. My dvaja sme sa dorozprávali a kapitán zakričal: „Kňaz nie šťastný! Kňaz nie šťastný, nemať dievčatá!“

„Som šťastný,“ povedal kňaz.

„Kňaz nie šťastný. Kňaz chcieť, aby Rakúšania vyhrať vojnu,“ pokračoval kapitán. Ostatní ho počúvali. Kňaz pokrútil hlavou.

„Nie,“ povedal.

„Kňaz nechcieť, aby my útočiť. Však nechcieť, aby my útočiť?“

„Nie. Ak už je vojna, útočiť sa zrejme musí.“

„Musí sa útočiť! Zaútočíme!“ Kňaz prikývol.

„Daj mu pokoj,“ povedal major. „Je to správny chlapík.“

„Aj tak proti tomu nič nezmôže,“ povedal kapitán.

Všetci sme vstali a odišli od stola.

4. KAPITOLA

Na druhé ráno ma prebudila delostrelecká batéria z vedľajšej záhrady, uvidel som, že cez okno svieti slnko, a vstal som z postele. Prešiel som k oknu a vyzrel som von. Štrkové cestičky boli vlhké a tráva tiež, od rosy. Batéria dvakrát vystrelila a vzduch pri každom raze udrel do budovy a potriasol oknom a mne poskočila fazónka na pyžame. Nevidel som delá, ale zjavne strieľali rovno ponad nás. Otravovalo nás, že tam sú, ale zároveň sme sa tešili, že nie sú väčšie. Kým som sa díval na záhradu, začul som, ako na ceste štartuje nákladiak. Obliekol som sa, zišiel som dole, dal som si v kuchyni kávu a zamieril som ku garáži. Pod dlhým prístreškom stálo desať áut, jedno vedľa druhého. Boli to ťažké tuponosé sanitky, natreté sivou farbou a s konštrukciou ako sťahovacie autá. Jednu práve na dvore opravovali mechanici. Tri ďalšie boli teraz v horách na ošetrovniach.

„Tú batériu niekedy aj trafia?“ spýtal som sa jedného z mechanikov.

„Nie, signor tenente. Chráni ju ten vŕšok.“

„Ako sa darí?“

„Nie najhoršie. Táto mašina je už nanič, ale ostatné makajú.“ Prestal pracovať a usmial sa. „Boli ste na dovolenke?“

„Áno.“

Utrel si ruky o bundu a usmial sa. „Dobre ste sa mali?“ Aj ostatní sa usmiali.

„Dobre,“ povedal som. „A čo je tejto mašine?“

„Je nanič. Raz toto, raz hento.“

„A teraz čo?“

„Nové puklice.“

Nechal som ich pracovať, auto vyzeralo zneuctené a prázdne, s otvoreným motorom a so súčiastkami rozloženými na pracovnom stole, vošiel som pod prístrešok a obzrel som si všetky sanitky. Boli pomerne čisté, niektoré čerstvo umyté, iné trochu zaprášené. Skontroloval som pneumatiky, hľadal som zárezy alebo priehlbiny od skál. Všetko vyzeralo v dobrom stave. Očividne bolo úplne jedno, či som tam a dozerám, alebo nie. Predstavoval som si, že stav áut, zháňanie súčiastok, hladké fungovanie prevozu ranených a chorých z ošetrovní, ich presun z hôr do obväzovní a rozdeľovanie do nemocníc, ktoré mali vypísané v papieroch, do značnej miery závisia odo mňa. A očividne bolo úplne jedno, či tam som, alebo nie.

„Mali ste problémy so zháňaním súčiastok?“ spýtal som sa seržanta od mechanikov.

„Nie, signor tenente.“

„Kde je teraz sklad pohonných hmôt?“

„Tam, kde bol predtým.“

„Dobre,“ prikývol som a dal som si za stolom v dôstojníckej jedálni ďalšiu veľkú šálku kávy. Káva bola bledosivá a sladká od kondenzovaného mlieka. Za oknom bolo prekrásne jarné ráno. V nose som cítil začínajúcu suchosť, ktorá znamenala, že neskôr bude horúčava. V ten deň som navštívil stanovištia v horách a do mesta som sa vrátil podvečer.

Zdalo sa, že kým som bol preč, všetko fungovalo lepšie. Dopočul som sa, že sa má znovu začať s ofenzívou. Divízia, pre ktorú sme pracovali, sa chystala zaútočiť na jedno miesto pri rieke a major mi povedal, že sa mám postarať o stanovištia, ktoré budú slúžiť počas útoku. Útok bude smerovať cez rieku hore úzkou roklinou a potom sa roztiahne hore svahom. Stanovištia pre autá budú musieť byť čo najbližšie k rieke, ale aby k nim ešte mohli prejsť a kryť ich. Samozrejme, že ich vyberie pechota, ale my to máme zabezpečiť. Bola to jedna z tých vecí, ktoré človeku dodávali falošný pocit, že je vojakom.

Vrátil som sa celý zaprášený a špinavý a šiel som sa hore do izby umyť. Rinaldi sedel na posteli a čítal Hugovu anglickú gramatiku. Bol oblečený, mal čierne čižmy a vlasy mu len tak žiarili.

„Perfektné,“ povedal, keď ma zbadal. „Pôjdeš so mnou za slečnou Barkleyovou.“

„Nie.“

„Ale áno. Prosím ťa, poď, aby som na ňu urobil dobrý dojem.“

„Fajn, ale počkaj, kým sa dám do poriadku.“

„Len sa umy a poď tak, ako si teraz.“ Umyl som sa, učesal a vyrazili sme.

„Moment,“ povedal Rinaldi. „Možno by sme si mali vypiť.“ Otvoril svoj kufor a vytiahol odtiaľ fľašu.

„Stregu nie,“ povedal som.

„Nie. Grappu.“

„Dobre.“

Nalial do dvoch pohárov a štrngli sme si s vystretými ukazovákmi. Grappa bola silná.

„Ešte jeden?“

„Dobre,“ povedal som. Dali sme si aj druhú grappu, Rinaldi odložil fľašu a zišli sme po schodoch. Cestou cez mesto nám bolo horúco, ale slnko už klesalo a začínalo byť príjemnejšie. Britská nemocnica bola vo veľkej vile, ktorú pred vojnou postavili Nemci. Slečna Barkleyová bola v záhrade. Bola s ňou ešte jedna zdravotná sestra. Cez stromy sme uvideli ich biele uniformy a vybrali sme sa k nim. Rinaldi zasalutoval. Ja tiež, ale menej okázalo.

„Teší ma,“ povedala slečna Barkleyová. „Vy nie ste Talian, však?“

„To nie.“

Rinaldi sa rozprával s druhou sestrou. Smiali sa.

„Zvláštne, že ste v talianskej armáde.“

„Nie som v armáde, len u zdravotníkov.“

„Aj tak je to zvláštne. Prečo ste sa na to dali?“

„Ani neviem,“ povedal som. „Nie všetko sa dá vysvetliť.“

„Naozaj? Mne vždy vraveli, že áno.“

„To je veľmi milé.“

„Musíme sa baviť práve takto?“

„Nie,“ povedal som jej.

„To sa mi uľavilo. Aj vám?“

„Čo je to za paličku?“ spýtal som sa. Slečna Barkleyová bola dosť vysoká. Mala na sebe uniformu, ktorá mi pripadala ako sesterská, mala plavé vlasy, hnedastú pokožku a sivé oči. Zdala sa mi veľmi krásna. V ruke držala tenkú ratanovú paličku s koženým pásikom, vyzeralo to ako hračkársky bičík.

„Patrila chlapcovi, ktorý vlani padol.“

„To mi je strašne ľúto.“

„Bol to veľmi milý chlapec. Chcel si ma vziať za ženu a padol pri Somme.“

„Tam to bolo nechutné.“

„Boli ste tam?“

„Nie.“

„Ja som o tom počula,“ povedala. „Takú vojnu tu dole nemáme. Poslali mi túto paličku. Jeho matka mi ju poslala. Vrátili jej ju s jeho vecami.“

„Boli ste dlho zasnúbení?“

„Osem rokov. Vyrástli sme spolu.“

„A prečo ste sa nezobrali?“

„Neviem,“ povedala. „Bola som hlúpa, že som si ho nevzala. Mohla som mu to dopriať. Ale myslela som, že by mu to neprospelo.“

„Aha.“

„Už ste niekoho milovali?“

„Nie,“ povedal som.

Posadili sme sa na lavičku a ja som sa na ňu zadíval.

„Máte krásne vlasy,“ povedal som.

„Páčia sa vám?“

„Veľmi.“

„Keď zomrel, chcela som si ich ostrihať.“

„Ale nie.“

„Chcela som preňho aspoň niečo obetovať. Viete, na tom druhom mi nezáležalo a mohol si to vziať. Mohol si vziať všetko, čo chcel, keby som to bola vedela. Bola by som sa zaňho vydala, keby to chcel. Dnes to viem. No on vtedy chcel ísť bojovať a ja som bola nevedomá.“

Mlčal som.

„Nemala som o ničom ani potuchy. Myslela som, že by to tak bolo preňho ešte horšie. Myslela som, že by to ťažko znášal, nuž a potom, ako vravím, padol a je po všetkom.“

„To hádam nie.“

„Ale áno,“ povedala. „Je po všetkom.“

Pozorovali sme Rinaldiho, ako sa zhovára s druhou zdravotnou sestrou.

„Ako sa volá?“ ukázal som na ňu.

„Fergusonová. Helen Fergusonová. Váš priateľ je lekár, však?“

„Áno. Je veľmi dobrý.“

„To je úžasné. Blízko pri fronte je dobrých málo.

Sme blízko pri fronte, však?“

„Dosť blízko.“

„Je to hlúpy front,“ povedala. „Ale je tu veľmi krásne. Bude ofenzíva?“

„Áno.“

„Takže bude aj robota. Teraz nemáme žiadnu.“

„Už dlho ste zdravotná sestra?“

„Od konca pätnásteho roku. Nastúpila som vtedy, keď narukoval. Pamätám si, ako som si hlúpo predstavovala, že ho privezú do nemocnice, kde budem slúžiť. Že ho privezú, čo ja viem, so sečnou ranou od šable, s obväzom okolo hlavy. S niečím malebným.“

„Toto je malebný front,“ povedal som.

„Áno,“ povedala ona. „Ľudia si nevedia predstaviť, ako to vyzerá vo Francúzsku. Keby to vedeli, už by sa to dávno skončilo. Ale nijakú ranu od šable neutŕžil. Roztrhalo ho na kusy.“

Mlčal som.

„Myslíte, že to takto pôjde naveky?“

„Nie.“

„Čo by to mohlo zastaviť?“

„Niekde sa to zlomí.“

„My sa zlomíme. Zlomíme sa vo Francúzsku. Nemôžu robiť také veci ako pri Somme a nezlomiť sa.“

„Tu sa nezlomia,“ povedal som.

„Myslíte, že nie?“

„Nie. Vlani v lete sa im darilo.“

„Možno sa aj tak zlomia,“ povedala. „To sa môže stať každému.“

„Aj Nemcom.“

„Nie,“ povedala. „To si nemyslím.“

Prešli sme k Rinaldimu a slečne Fergusonovej.

„Páči sa vám Taliansko?“ spýtal sa Rinaldi slečny Fergusonovej po anglicky.

„Celkom hej.“

„Nerozumieť,“ pokrútil Rinaldi hlavou.

„Abbastanza bene,“ pretlmočil som mu. Znovu pokrútil hlavou.

„To je málo. A páči sa vám Anglicko?“

„Veľmi nie. Viete, som Škótka.“ Rinaldi na mňa nechápavo pozrel.

„Je Škótka, takže v Škótsku sa jej páči viac ako v Anglicku,“ povedal som po taliansky.

„Ale Škótsko je v Anglicku.“

To som pretlmočil slečne Fergusonovej.

„Pas encore,“ povedala.

„Nie?“

„Nikdy. Angličanov nemáme radi.“

„Nemáte radi Angličanov? Ani slečnu Barkleyovú?“

„Ale to je iné. Nemôžete brať všetko doslova.“

Po chvíli sme sa rozlúčili a odišli. Rinaldi cestou domov povedal: „Ty sa slečne Barkleyovej páčiš viac ako ja. To je jasné. Ale tá malá Škótka je veľmi milá.“

„Veľmi,“ povedal som. Vôbec som si ju bližšie nevšimol. „Páči sa ti?“

„Nie,“ povedal Rinaldi.