Start

Text © 2014 by Rasťo Piško

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Jacket illustration © 2014 by Štefan Tóth

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Lucia Žáryová. 

Korigovala Hana Brunovská. 

Na obálke je použitá fotografia obrazu Štefana Tótha. 

Obálku navrhol Emil Křižka. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 

ako svoju 643. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3996-8

Dej a postavy tohto príbehu sú vymyslené. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami je čisto zámerná.

„Vaša hviezda nezhasla. Ak ju nevidieť, možno je iba zamračená obloha.“

1

Mobilný telefón v jeho vrecku sa nepokojne zamrvil. Nato zavibroval a ozvalo sa slabé pípnutie.

Vždy ho to vyľakalo. Mal pocit, akoby ho zobudila bdejúca vretenica, chystajúca sa na útok. Srdce sa mu rozbúchalo, telo zaliala horúčava.

„Čo zasa, dočerta...“ zamrmlal. Štvalo ho, že si zabudol vypnúť telefón. Mal ho nechať na dne kufra, s ostatnými nepotrebnými rárohami, ktoré si vzal na dovolenku.

Mobil sa upokojil a stíchol. Predstavoval si, ako v tme jeho vrecka vyhasínajú zelené oči displeja. Ako žmúri a znova upadá do sladkej letargie. Odrazu mu prišlo toho úbohého prístroja ľúto. On predsa za nič nemôže. Drieme si v jeho vrecku, rovnako ako verný pes pri nohách svojho pána. Zavrčí a pohne sa iba vtedy, keď sa blíži ktosi cudzí, čo chce narušiť ich spoločnú integritu.

Otvoril oči. Hladina oceána je teraz popoludní bledozelená. Farbou pripomína strechu gotického chrámu, ktorú začína pokrývať jedovatá medenka. Obloha svetlomodrá ako vlajka OSN, ktorá visí na stožiari celú sezónu. Vyblednutá od slnka, vetra a dažďa.

Oprel sa o lakte, rozhliadol po pláži. Odpočíval v tieni kokosovej palmy, rovno pred vchodom do svojho bungalova. Do mora to mal sotva desať krokov. Lucia ležala na bielom piesku. Tak, aby do jej tela narážali teplé vlny. Vyzerala ako kus nádherného ebenového dreva, ktoré nečakane vyplavil oceán.

Zívol, posadil sa. Díval sa na jej telo. Už šiesty deň v ňom prebiehala záhadná fotosyntéza, premieňajúca slnečnú energiu na hladký mahagónový povlak. Podišiel bližšie, pozrel jej do tváre. Ležala na chrbte, na očiach veľké tmavé okuliare. Pootvorené ústa naznačovali, že odpočíva. Hľadal v jej výraze, v polohe tela čosi, čo by prezradilo jej skutočnú identitu. Chcel vedieť, aká je naozaj. V okamihu, keď netuší, že ju pozoruje, keď nič nepredstiera.

Lucia spala ako mačiatko. Na chvíľu sa ho zmocnil pocit zahanbenia. Podozrieval to dievča zo zištnosti. Pohrával sa s myšlienkou, že s ním chodí iba pre jeho peniaze a popularitu.

Otočil sa a vykročil do vnútrozemia. Bolo vzdialené šesťdesiatsedem a pol kroka. Mal to zrátané presne a niekoľkokrát. Celý ostrov Zyarafuchi, v turistickom bedekri nazývaný Summer Vilage, bol široký stotridsaťpäť krokov. Dlhý – tristošestnásť. To bolo všetko. Nízka sopečná vyvrenina, obkolesená plytkým koralovým morom. o sto rokov ju zaplaví voda z roztopených arktických ľadovcov.

„Hallo, sir,“ ozvalo sa za jeho chrbtom.

Domorodý zriadenec, ktorý im každé ráno čistil bungalov. Ďalšia nič netušiaca obeť hry kozmických telies, pomyslel si Cyril. Šťúply tmavý chlapík mu s plachým výrazom ponúkal kokosový orech. Nevinný tvor – jeden z miliárd tých, ktorí sa nepokúšajú o nič iné, iba prežiť.

„How much?“ spýtal sa a automaticky siahol do vrecka po peňaženku. Sám nevedel, prečo ju nosí. Nepotreboval ju – na tomto ostrove bolo všetko all inclusive.

„One dollar,“ zašepkal úbožiak a ruky, v ktorých zvieral orech, natiahol k nemu.

Podal mu päťdolárovú bankovku. Domorodec na neho vystrašene pozrel.

„Okey,“ usmial sa Cyril a naoko šibalsky na neho žmurkol.

Zriadenec bol plachý ako srnka. Váhavo vzal peniaze, uklonil sa a úctivo ustupujúc dozadu zmizol v kríkoch.

Zostal na čistinke sám. V dlaniach ho ťažila škrupina orecha. Bol zrelý a v jeho vnútri zacítil pohyb hustej tekutiny, ktorá mala neobyčajne lahodnú chuť. Vedel, že trhať kokosové orechy je na tomto ostrove prísne zakázané. Rovnako ako zbierať koraly a chytať ryby. To, čo padlo zo stromu, však patrilo nálezcovi. Domorodci každé ráno na svitaní prekutali ostrov, pozbierali zrelé plody a tajne ich predávali turistom.

Cyril, šmátrajúc po peňaženke, prstami narazil na mobil. Pripomenulo mu to, že pred chvíľou dostal správu. Obzrel sa, nikde nikoho nevidel. Turisti o takomto čase ležali na pláži alebo vo svojich luxusných chatrčiach. Položil orech ku kmeňu palmy a pokračoval v ceste. o chvíľu bude v cieli. Rátal kroky, ktoré mu zostávalo urobiť, aby sa dostal k mólu na opačnej strane ostrova. Bolo ich šesťdesiatsedem. Posledný, a ocitol sa pri nízkom zábradlí, ktoré ho delilo od šíreho Indického oceánu.

Slnko mal nad hlavou, ostro ho pálilo do zátylka. Oceán ešte viac obelel. Predstavoval si, ako lúče prerážajú hladinu, osvetľujú tmavé zákutia koralových priehlbín. Asi o kilometer ďalej sa pestrá, živá bariéra strmo zvažovala do oceána. Tvorila hlbokú priepasť, na jej dno sa nedalo dovidieť. Rajón veľkých rýb – žralokov, murén a rají. Tu na pobreží však bolo bezpečne. Ostrov chránili betónové piliere vlnolamov a oceľová sieť, cez ktorú sa dravce k turistom nedostali.

Jediné miesto, kde sa dali vidieť žraloky, bolo pri móle. Chodil sem každé odpoludnie, niekedy aj večer. Žraloky mali svoj režim, rovnako ako ľudia. Schádzali sa tu ako dobrí štamgasti. Ostré hroty chrbtových plutiev brázdili plytčinu. Pri móle stál domorodý muž. Vyberal z kadí, ktoré priviezol na dvojkolesovej káre, zvyšky z obeda a hádzal ich žralokom.

„Sharks,“ povedal akoby na ospravedlnenie.

Cyril prikývol, siahol do vrecka po cigarety. Prsty opäť narazili na mobilný telefón. Ponúkol chlapovi cigaretu. Rovnako plachý a trochu začudovaný pohľad. Pripálil mu. Domorodec sa vďačne uklonil, podal mu kus mäkkého bieleho chleba. Rukou mu naznačil, aby ho hodil žralokom.

Predstavil si pod hladinou meravé oči, ako ho nedočkavo sledujú. Telá žralokov mali tvar torpéd. Hodil chlieb do vody, čo najďalej od móla. Hladina sa spenila, torpéda vyštartovali.

Zazrel niekoľko rozďavených papúľ, po chlebe nezostalo ani stopy.

„Hungry,“ zasmial sa domorodec, podávajúc mu ďalší krajec.

Posunkom mu naznačil, že už nemá záujem. Opäť si spomenul na mobil. Ešte chvíľu váhal, potom ho vytiahol z vrecka. Domorodec pochopil, znova sa uklonil a svoju pozornosť sústredil na žraloky.

Cyril palcom odblokoval klávesnicu. Na displeji uvidel oznam o neprečítanej správe. Domorodec vzal káru, vytlačil ju na kraj móla. Naklonil kaďu plnú zvyškov od obeda a jej obsah vysypal do mora.

Voda zovrela, akoby na dne oceána vybuchla sopka. Žraloky do seba vrážali, mocné telá sa o seba treli. Papule sa otvárali, chvíľami pripomínali ústia obrovských vysávačov, ktoré vtiahnu do svojich útrob všetko, čo sa ocitne na hladine. Ohromujúce divadlo! Obdivoval pokoj a trpezlivosť veľkých rýb, s akou čakali na svoju šancu. Keď prišla, zmenili sa na bezohľadné dravce.

Domorodec mal z kŕmenia očividnú radosť. Stál na móle zaklonený dozadu, so smiechom pozoroval neľútostnú bitku o žrádlo. Postojom pripomínal metalurga, ktorý s rešpektom hľadí do žeravých útrob vysokej pece. V tom postoji bola zvedavosť i bázeň zároveň. Pocit, že ovláda čosi kruté a mocné. Niečo, čo sa pri najmenšej neopatrnosti môže vymknúť z rúk a spôsobiť katastrofu.

Žraloky boli v tej chvíli so svojou prácou hotové. Opäť sa premenili na tiché a nehybné tiene striehnuce pod vodou. Díval sa do ich bezvýrazných očí, videl v nich krutú vypočítavosť. Pôsobili ľahostajne, ale on vedel, že je to iba zdanie. Pretvárka, ktorou chcú uspať svoju korisť. Trochu naivné a priehľadné, ale iba pre toho, kto pozná ich zvyky a obyčaje. Pre ostatných je to smrteľná hrozba – pasca, z ktorej niet úniku. Domorodec prisunul na okraj móla ďalšiu kaďu. Žraloky vedeli, čo bude nasledovať, ale nepodľahli panike. Ich strašná chladnokrvnosť ho fascinovala. Na chvíľu od nich odtrhol pohľad, palcom otvoril priečinok so správami. Domorodec vysypal odpadky do mora...

VYHODILI NAS Z TELEVIZIE. AK BUDES MAT CAS, ZAVOLAJ. KRISTOF.

Esemeska ho prekvapila a chvíľu nechápal, čo to má znamenať. Z úvah ho vytrhli žraloky. Bolo to silnejšie, ako rozmýšľať nad tým, čo sa deje v jeho neprítomnosti doma. Tisíce kilometrov ďaleko od tohto ostrova. Dravce sa neľútostne ruvali o každý kúsok. o každú omrvinku, ktorá sa zjavila v ich blízkosti. Ako omámený hľadel na krátku, divokú bitku. V nej sa dokázali presadiť len tie najsilnejšie, najkrutejšie a najbezohľadnejšie.

Domorodec naložil prázdne kade na káru. Pohol sa smerom ku kuchyni. Žraloky pochopili, že je koniec. Ešte chvíľu čakali, ale keď sa nič nedialo, lenivo sa vydali na šíry oceán. Cyril sledoval hroty chrbtových plutiev, ktoré pomaly mizli z dohľadu.

Zahasil cigaretu o okraj zábradlia. Kráčal späť do vnútrozemia a premýšľal, čo sa mohlo stať. Ak mal byť k sebe úprimný, musel priznať, že čosi také podvedome očakával. Cítil to v kostiach už zopár týždňov. Reakcia starého reumatika, ktorému telo signalizuje zmenu počasia. Príchod búrky. Napriek tomu, že obloha je jasná a slnko svieti.

Zastavil sa pri palme, kde si ukryl kokosový orech. Nebol tam. Asi ho niekto našiel a prisvojil si ho. Ani trochu ho to však nemrzelo. Smiešna epizóda v porovnaní s tým, čo sa stalo doma.

Zárodok nešťastia je ukrytý v samej podstate šťastia – prišiel mu na um citát klasika. Ešte pred polrokom mal pocit, že je všetko vyhraté. Všetko, o čo sa usiloval. Jeho kariéra dosiahla vrchol. Politická strana, ktorú verejne podporoval, zvíťazila vo voľbách a zostavila vládu. Mal obdiv publika, vplyvných priateľov. Hojdal sa na vlnách úspechu ľahko a bezpečne. Ako pierko labute, ktoré sa takmer nedotýka hladiny. Zabudol, že pod ňou sa nachádza temná hlbočina. Priepasť, ktorá vo svojich útrobách skrýva mnohých stroskotancov...

„Hallo, sir,“ oslovil ho ticho domorodec.

Vynoril sa pred ním z húštiny. V rukách zvieral jeho orech, ponúkal mu ho na predaj. Cyril sa naňho začudovane pozrel. Domorodec to pochopil po svojom. Zatriasol kokosom a Cyril začul, ako to v jeho útrobách zažblnkalo. Chcel ostrovanovi vysvetliť, že tento plod patrí jemu, že ho už raz kúpil od jeho kolegu a zaplatil zaň. Vzápätí uznal, že na to jeho angličtina nestačí. A vôbec – nemal chuť s niekým sa prieť o takú daromnicu. Vonkoncom nie s úbožiakom, ktorý tu celý týždeň pracuje za niekoľko dolárov.

Zriadenec sa povzbudivo usmieval. Mal krivé, štrbavé zuby, ale ich bieloba bola oslňujúca. Cyril vytiahol peňaženku, podal mu päť dolárov. Bankovku nižšej hodnoty pri sebe nemal. Domorodec sa zháčil.

„Only one dollar,“ bránil sa, ale on mu vtlačil peniaze do dlane.

Vystrašene sa poobzeral po okolí. Cyril potľapkal domorodca po pleci a s orechom pod pazuchou kráčal k bungalovu.

Mal by som šetriť, uvažoval cestou. Teraz, keď ma vyhodili z televízie, nezmyselne rozhadzujem... Musel sa nad tou myšlienkou zasmiať. Za tých niekoľko rokov, čo pracoval v brandži, ktorú bulvárni novinári nazývajú šoubiznis, zarobil stonásobne viac ako za celý doterajší život. Nie, v peniazoch nie je problém. Problém je v tom, prečo práve teraz.

Kráčal k bungalovu, už z diaľky videl, že Lucia sa zobudila. Stála po kolená vo vode, bezradne sa rozhliadala po okolí. Hľadala ho ako dieťa, ktorému sa stratil otecko. Ten výjav ho dojal. Mal štyridsaťjeden rokov, ona o dvadsať menej. Cítil za ňu zodpovednosť.

„Kde si bol?“ kričala.

Ukázal jej orech, potom si priložil k perám ukazovák. Naozaj bola ako dieťa. Chvíľu jej trvalo, kým pochopila, že nemá kričať. Tento ostrov bol oázou ticha. Nekonali sa tu ani diskotéky, ktoré tak milovala. Zahanbene zvesila hlavu, pokrčila útle plecia. Stála v mori nehybne ako domorodá skulptúra. Jej opálené telo vyjadrovalo hriešnu nevinnosť. Dievčenskú naivitu, čo sa prebúdza do ženskej rafinovanosti.

„Mali by sme sa rozísť,“ povedala ticho, ale odhodlane. „Nemá to význam.“

Díval sa na ňu, ale v skutočnosti mal pred očami iný obraz: kŕdeľ žralokov, ktoré sa bezohľadne ruvú o každý kúsok chleba...

2

„Bé... bé... stále iba bé... a kedy bude á?“

Cyril stál na kopci. Pozoroval Jana Pavúčeka, ako komunikuje s baranmi. Boli tri, popásali sa na lúke vedľa potoka. Jano sedel na úpätí kopca. Oblečený v montérkach, v ústach žul steblo trávy.

Deň bol svieži. Z hôr, týčiacich sa nad nimi, stúpali chuchvalce pary. Cyril sa vracal z húb, ale to, čo našiel, ho neuspokojilo. V prútenom košíku mal len zopár rýdzikov a plávok. Nohy v gumákoch oziabali. Ranná hora bola plná studenej rosy a jeho čižmy sa ligotali ako nové.

Dedina po ľavej strane žiarila ako akvarel insitného maliara. Veľa stromovozelenej, trochu sivej a tehlovočervenej. To boli strechy chalúp, pokryté škridlou a šindľom. Navôkol pokoj a ticho, prerušované iba vzdialeným zvukom cirkulárky.

Jano Pavúček ho nezbadal. Prehadzoval v ústach steblo, podchvíľou odpľúval, čosi si šomral. Bol o dva roky starší. Bývalý traktorista a starý mládenec, ktorému vlani umrela mama. Keď sa rozpadlo družstvo, zostal bez roboty.

Jeden z baranov zdvihol hlavu a zabľačal. Cyril mal pocit, že ho zbadal a ako pes dáva gazdovi na známosť blízkosť prišelca. Jano to nevnímal, iba pokrútil hlavou a ticho sa zasmial.

„Zasa bé!“ rozčuľoval sa. „Stále iba bé! Kedy bude á?“

„Dobré ráno,“ pozdravil ho Cyril a zišiel dolu stráňou.

Pastier pootočil hlavu, inak nereagoval. Cyril bol na mlčanlivosť tunajších ľudí zvyknutý. Chodil sem zriedka. Čím ďalej, tým viac si tu pripadal ako hrdina z magickej poviedky Dobroslava Chrobáka. Cudzinec, ktorý sa márne pokúša uchopiť dušu hôrneho človeka. Netušiac, že sa dotýka krehkej nádoby pozliepanej z vajcových škrupín. Mlčky sa posadil vedľa Jana. Košík s hubami si položil medzi nohy.

Barany ticho prežúvali. Cyril sa zahľadel na lesnú cestu, po ktorej sa pomaly sunulo auto. Čierny džíp, možno mercedes. Odraz spätných zrkadiel im na chvíľu udrel do očí. Pavúček akoby to nevnímal. Cyril vytiahol cigarety, chrbtom dlane sa dotkol ramena spoločníka.

„Drahé fajčíš,“ konštatoval Jano, keď si pripálili. „Americké.“

Tentoraz neodpovedal Cyril. Mal pocit, že tak to má byť. Nechcelo sa mu hovoriť – nebolo o čom. Pastier povedal všetko. Vyfúkol dym, z vnútorného vrecka vetrovky vybral malú striebornú fľašu. Otvoril ju a ponúkol ho. Jano nedôverčivo pričuchol, potom sa napil. Tvár sa mu zvraštila.

„Čo je to?“ spýtal sa, keď preglgol.

„Ouzo,“ odvetil Cyril nevinne. „To sa pije v Grécku. A v Turecku.“

Pavúček neveril vlastným zmyslom. Ešte chvíľu skúmal chuť pálenky na jazyku, potom si odpľul.

„Chuji,“ vyhlásil naostatok a do úst si vložil čerstvé steblo trávy.

„Kto?“ nechápal Cyril, ale on ho poctil takým vyčítavým pohľadom, že sa musel zahanbiť.

„Gréci,“ zašomral po chvíli. „Aj tí... Turci! Ako môžu piť dačo také? Veď to chutí ako alpa, čo si ňou moja nebohá mamka nohy natierali.“

Svetlomodré oči hľadeli dôverčivo, ale nie prostoducho. Pavúček si ťažko vzdychol, pohľad zabodol k vrcholkom hôr. Hodnú chvíľu mlčali. Ticho bolo také, že Cyril zreteľne počul, ako pasúce sa barany odhrýzajú trávu.

„Načo si to kupoval?“ ozval sa zrazu Jano. „Mohol si radšej borovičku.“

Cyril pochopil, nad čím premýšľa. Na tvári sa mu zjavil úsmev.

„Bol som v Grécku na dovolenke. Chcel som, aby si okoštoval, čo sa tam pije.“

Zvraštil obočie. Rukou odohnal muchu, čo ho už hodnú chvíľu otravovala. Mlčal, ale Cyril tušil, že premýšľa. Poznal tunajších ľudí, vedel, že vážia slová. Každá veta, ktorú tu človek vyriekol, musela mať obsah a silu. Účinok malého silného piccola, ktoré postaví človeka na nohy a prinúti ho konať. Pamätal si, ako raz podvečer jeho dedo sedel na priedomí a dobrú polhodinu hľadel na kopec za dedinou. Keď sa z neho začal dvíhať opar, vstal a vyhlásil: Vandráčka fajčí. Potom, spolu s babkou, vzali hrable a dávali seno do kôp. Večer začalo pršať...

Na túto situáciu spomínal často. Predstavoval si, koľko informácií, impulzov a indícií musel starý otec nazhromaždiť. Precediť, prefiltrovať v hlave, aby z nich vyabstrahoval jednoduchú, holú vetu. Trvalo mu to dlho, ale nakoniec odstránil všetok slovný balast a vyslovil čosi ako zaklínadlo. Zázračnú mantru, čo v dvoch zdanlivo nesúvislých slovách obsahovala všetko: pocit, skúsenosť, poéziu a akciu.

Cyril, ktorý sa živil slovom – písaným i hovoreným –, sa v myšlienkach často vracal do detstva. Do podhorskej dediny, kde sa odjakživa žilo ťažko. Ľudia tu hovorili málo, o to viac premýšľali. Presne opačne ako v svete médií. Keď padli komunisti a ich vláda, slovo prestalo mať váhu. Súkromné rádiá a televízie začali tláchať od rána do večera. K tomu sa pridal bulvár, ktorý otravoval ľudí taľafatkami. A všetko korunovali prázdne reči veľkohubých politikov.

Cyril sa táraniu a bezobsažnosti bránil. Snažil sa vo svojich reláciách pomenovať veci stručne a jasne. Vtipne a výstižne. Bol si istý, že dobrý nápad, humor a pointa sú veci sviatočné. Človeku prichádzajú na um iba zriedka. Aj potom treba nad nimi premýšľať. Triediť, selektovať, dobrusovať ich ako diamant. Médiá si však žiadali svoje. Hltali slová a myšlienky ako rozožratý brav. Bez akéhokoľvek výberu a vkusu pchali do svojich bachorov všetko. Perly, zrnká múdrosti, pýr, kúkoľ aj burinu. Potom to všetko miešali do jednej odpornej gebuziny, aby sa to ráno premenilo na obyčajné zapáchajúce lajno...

„Načo si bol v Grécku?“ vytrhla ho z myšlienok Janova otázka.

„Na dovolenke,“ povedal rýchlo, ale vzápätí si uvedomil, že to už hovoril. „Chcel som si oddýchnuť. Vidieť, ako sa tam žije.“

„A sem si prišiel načo? Tiež oddychovať?“

„Hej,“ prikývol, napil sa z fľaše. Grécka pálenka naozaj chutila ako alpa.

Jano Pavúček hľadel na svoje barany. Jeho tvár pripomínala včelí úľ, aký mal dedo kedysi v záhrade. Dlhá, plochá, s malými ústami. Vyzerali ako letáč, kadiaľ sa pchajú včely dovnútra.

„Akosi veľa oddychuješ,“ precedil Jano pomedzi riedke zuby. „Pritom hovno robíš.“

Už je to tu, pomyslel si Cyril. Toto nie je talkshow, kde sa každý štylizuje do nejakej polohy. Ani novinová recenzia. Tobôž anonymný list od neprajníka, čo ho chce osočiť. Toto je názor prostého človeka. Kamaráta z detstva, ktorý má pocit, že sa jeho dávny druh vzdialil od svojho skutočného poslania.

„Ja nepotrebujem nikam chodiť,“ vyhlásil neochvejne Pavúček a vymenil si steblo v ústach. „Ani do Grécka, ani nikde.“

„Človek by mal ísť do sveta,“ snažil sa Cyril nabúrať jeho hodnotový systém. „Alebo aspoň do Európy. Aby videl, ako sa tam žije...“

„Ja som v Európe odjakživa,“ prerušil ho pokojne Jano. „Nemusím nikam chodiť. Kto chce, tu ma nájde.“

Cyril pochopil, že rozhovoru je koniec. Stanovisko Jana Pavúčeka bolo jasné, pevné a neochvejné. Takého chlapa hocikto nedobehne, pomyslel si a ticho sa zasmial. Na takého voliča sú všetci politici krátki.

Keď vstával, Jano ho chytil za okraj košíka. Nazrel dovnútra, prstami prehrabol obsah.

„Veľa si nenašiel,“ povedal zmierlivo. „Aj to len samú šepletu.“

Cyril bezradne pokrčil plecami. Mal pocit, že dnešný deň sa začína prehrami. Najprv neuspel na hubách, potom ho dedinčan hravo porazil v diskusii.

„Musíš ísť tam,“ ukázal Jano steblom medzi kopce, po ľavej ruke. „Do Mokrej dolinky. Tam rastú dubáky. Aj keď...“

Pavúček na chvíľu zaváhal, pochybovačne pokýval hlavou.

„... teraz budú asi červavé.“

Cyrilovi odľahlo. Nie je to až také zlé, pomyslel si. Jano sa nad ním zľutoval, poradil mu. Znamená to, že ho ešte celkom nevytesnil zo svojho sveta.

Barany zabľačali a on vykročil k dedine. Na úvrati, keď bol už blízko starootcovskej záhrady, zastal a obzrel sa. Jano Pavúček sedel na úpätí kopca. Žul steblo trávy, usmieval sa a dohováral svojim baranom. Nad ním sa týčili vysoké jedľové lesy, pretkávané bielym vápencom. Vyzeral ako postava z Benkovho plátna. Ako čosi, čo spolu s baranmi neodmysliteľne patrí do tejto krajiny. Archetyp karpatského pastiera. Európan, ktorý nikam nemusí chodiť, lebo je v Európe odjakživa.

3

Sála bola ako vždy nabitá. Cyril sa díval cez dierku v čiernom horizonte. V rade pred javiskom sedeli priatelia a známi. Ľudia, ktorým sa potreboval nejako odvďačiť. Lekári, právnici, daňový poradca, majiteľ autoservisu. Všetci, ktorých potrebuje zaneprázdnený umelec na vrchole kariéry. Prisvojili si ho, obklopili ako dvorania svojho panovníka. Bol pre nich zdrojom príjmov, ale predovšetkým dodával ich profesii lesk. Je povznášajúce mať takého pacienta či klienta. Prestíž, akou sa nemôže pochváliť každý.

Sála bzučala ako včelí úľ, ktorý sa pomaly ukladá na spánok. Cyril ten zvuk miloval. Dodával mu istotu. Tešil sa, ako v okamihu, keď vkročí na javisko, ľudia stíchnu. Vo chvíli, keď sa ukloní, aby ich privítal, prepukne potlesk. Nikdy netúžil po moci, nikoho nechcel ovládať. Ale to, že stačí, aby sa objavil na pódiu a ľudia jasajú, ho fascinovalo...

„Poď už,“ ozvalo sa mu nad hlavou.

Nervózny hlas jeho produkčného. Krištof Weltzl trpel chronickou trémou. Akoby mal ísť na javisko namiesto neho.

„O päť minút začíname!“

Naposledy zaškúlil do ľavého kúta – a vtom ju zazrel. Sedela v treťom rade vedľa moletnej blondínky, čistila si okuliare. Nebol si istý, či je to ona, ale podoba ho zarazila. Nevidel ju najmenej desať rokov. Je vylúčené, aby sa za ten čas vôbec nezmenila. Nasadila si okuliare. Kedysi ich používala iba pri čítaní. Pohodila hlavou, odhrnula si z tváre lesklé čierne vlasy. Usmiala sa – moletka jej čosi zápalisto vysvetľovala. Ona však bola duchom kdesi inde. Poznal ten výraz veľmi dobre. Často ho zaskočila desivá prázdnota jej hnedých očí. Dávala mu tak najavo, že ju nudí. Ivana... Čo tu, preboha, robí?

„Poď už!“ naliehal Krištof a Cyril odtrhol tvár od čiernej plachty.

Produkčný mal oblečený tmavý oblek. Ako vždy, keď si do relácie pozvali nejakého vládneho politika.

„Minister už prišiel?“ spýtal sa Cyril a on prikývol.

„Chce sa s tebou rozprávať,“ chytil ho produkčný za rukáv.

Cyril kráčal pomaly za ním. V zákulisí bola tma a on si nevidel pod nohy. Keď sa dostali na chodbu, pozrel na hodinky. Bolo naozaj o päť minút sedem.

„Mal prísť skôr,“ povedal a oprášil si rukáv saka.

Krištof mu na to naletel. Zmätene začal kontrolovať svoj zovňajšok. Jeho tmavý oblek bol na prach oveľa háklivejší.

„Somár,“ povedal vyčítavo, keď pochopil, že sa nechal dobehnúť. „Šetri si tie srandičky na javisko.“

„Čo si taký nervózny? Nič neriskuješ, na pódiu budem ja.“

„Vieš, čo mi dalo roboty, kým som ho zohnal?“ šepkal Krištof, akoby minister stál vedľa nich. „Poď ho aspoň privítať.“

V šatni sedel naondulovaný fičúr v najlepších rokoch. Minister zdravotníctva vyzeral ako dekadentný playboy, ktorý sa vrátil z flámu v Monte Carle.

„Zdravím vás, majstre,“ radostne mu podal ruku.

Mal nepatrný maďarský prízvuk, čo v spojení s tenkými, pestovanými fúzikmi pôsobilo starosvetsky.

„Vitajte,“ povedal odmerane Cyril. „O chvíľu pôjdeme na javisko. Dúfam, že ste pripravený.“

Minister sa usmial. Snažil sa vyzerať uvoľnene. Bola v tom však taká tréma, až ho Cyrilovi prišlo ľúto. Musel vedieť, že nie je priaznivcom jeho politickej strany. Rovnako ako Cyril vedel, že minister to vie. Obaja však hrali hru, lebo tak si to vyžadoval bontón. Krehké pravidlá demokracie, objektivity a nezaujatosti.

„Dostal som vaše otázky. Asistentka mi ich pripravila dnes ráno,“ habkal bonviván, stále sa usmievajúc.

„Chápem,“ prikývol Cyril. „Ste zaneprázdnený človek a takéto veci sú pre vás druhoradé.“

Zdalo sa, že jeho empatia ministra povzbudila. Konce fúzikov sa zdvihli o niečo vyššie. Úsmev sa snažil byť srdečnejší.

„Niečo som vám priniesol!“

Minister ožil. Na maskérskom stolíku ležala igelitová taška s logom jeho hnutia. Podal ju Cyrilovi a úctivo odstúpil.

Boli tam reklamné predmety. Večné pero, tričko, otvárač na konzervy, kľúčenka a dokonca aj malá fľaštička čerešňovice. Všetko s logom politického hnutia, ktoré ministra nominovalo do funkcie.

„To je pre vás,“ usmieval sa a Cyril mal pocit, že to považuje za dobrý fór.

„Mám to brať ako úplatok?“ spýtal sa naoko vážne.

Minister mu to zožral aj s navijakom. Kŕčovito sa rozosmial, potom ho čo najpriateľskejšie chytil za plece, ale ruka sa mu chvela.

„Ale kdeže!“ uisťoval ho, pričom urobil šarmantný úkrok dozadu. „Vy neviete, že o pol roka sú voľby?“

„Naozaj?“ zdvihol Cyril obočie. „Ale to by ste, ako minister zdravotníctva, mali svojim voličom rozdávať lekárničky.“

Minister očervenel, ešte kŕčovitejšie sa rozosmial. Z rozpakov ich vytrhlo klopanie na dvere.

„Už musíme ísť,“ upozorňoval Weltzl.

Doteraz stál na chodbe, nervózne fajčil a debatoval s ministrovým šoférom.

„Vezmi to do zákulisia,“ zašepkal Cyril a podal mu igelitku. „Keď ťa vyzvem, prines to na javisko.“

Krištof nechápal, ale neprotestoval. Zvykol si na jeho náhle nápady a improvizácie. Cyril si v istých chvíľach všimol, že humoru vôbec nerozumie. Diváci sa váľali od smiechu, ale on pritom tupo civel do prázdna. Spočiatku to pripisoval jeho funkcii. Profesionálnej deformácii, čo bráni každému, kto sa zúčastňuje na výrobe zábavy, aby si samotnú zábavu vychutnal. Myslel si, že je to syndróm drevorubača, ktorého za odmenu vzali na prechádzku do lesa. Čoskoro však pochopil, že tak to nie je. Krištof bol proti humoru zaočkovaný. Práve preto bol spoľahlivý a istým spôsobom nenahraditeľný.

Prvá polovica programu patrila Cyrilovi. V nej glosoval spoločenské dianie, parodoval politikov a ich výroky, dával veci a udalosti do nečakaných súvislostí. Voľná jazda, sólo, na ktoré sa vždy tešil. Bol na javisku sám a cítil sa tak dobre.

V druhej polovici prichádzal hosť. Politik, ktorý sa v uplynulom období najviac zviditeľnil. Túto časť programu Cyril považoval za nevyhnutné zlo. V rádiu mu však povedali, že si to želajú. Kto si to želá, mu nepovedali. Podvedome však cítil, že väčší záujem o túto prezentáciu majú politici ako poslucháči. Preto im na javisku nič nedaroval.

Jeho hostia si ho všemožne predchádzali. Pred mikrofónom sa snažili byť milí, žoviálni, túžili ukázať občanom svoju ľudskú tvár. Nútili sa byť vtipní, pričom niektorí boli presvedčení, že aj sú. Rozprávali veselé príhody zo zasadania vlády alebo parlamentu. Robili to tak, ako to robí lekár, šofér či mäsiar. Cyril mal v takej chvíli vždy na chrbte husiu kožu. Snažil sa politikom naznačiť, že ich práca nie je bežným zamestnaním, ale poslaním. Že ich rozhodnutia a činy ovplyvňujú životy miliónov ľudí. Pochopili to však iba niektorí.

Minister zdravotníctva nebol výnimka. Svoj chcený zmysel pre humor prezentoval hlasným smiechom. Použil ho vždy, keď sa ocitol v úzkych. Tri veselé príhody, ktoré si pripravil, interpretoval zmätene. Navyše sa mu podarilo zabiť aj tú chabú pointu, ktorú si vymyslel. Cyril musel zachraňovať, čo sa dalo. Kývol rukou do zákulisia. Krištof mu priniesol igelitovú tašku s reklamnými predmetmi.

„Na záver vám prezradím jedno tajomstvo,“ oznámil divákom záhadne. „V septembri budú u nás parlamentné voľby. Začne sa predvolebná kampaň. Tá vypukne o pol roka. Urobíme si malú anketu, ktorá bude honorovaná.“

Cyril zachytil ministrov prekvapený pohľad, čo ho ešte viac posmelilo.

„Dámy a páni! Mal niekto z vás v posledných dňoch zlé skúsenosti s naším zdravotníctvom?“

Sálou prebehla vlna veselosti. Cyril uznal, že toto číslo je trochu lacné a populistické. Napriek tomu si ho nedokázal odpustiť. Vnukol mu ho vlastne minister a jeho podarúnky.

V sále sa zdvihlo niekoľko rúk, ozvali sa hlasy. Cyril siahol do tašky, vytiahol pero s logom ministrovho politického hnutia.

„Pán minister vám venuje toto pero! Aby ste ním mohli napísať sťažnosť na kompetentné miesta. Najlepšie priamo jemu...“

V sále sa ozval záchvat smiechu.

„Len pokoj,“ krotil moderátor publikum. „V prípade, že je viac záujemcov, dajte pero kolovať.“

Diváci sa bavili výborne, minister sa tváril, že tiež. Nič iné mu nezostávalo. Cyril rozdal ďalšie reklamné predmety. Tričko venoval divákovi, ktorému bola v nemocnici zima. Otvárač dal človeku, ktorý sa sťažoval na nemocničnú stravu. Pálenku pacientovi, ktorého operovali bez narkózy.

„Túto kľúčenku venujeme tomu, kto v tejto krajine posledný zhasne, zamkne a kľúče dá pod rohožku.“

Ľudia nadšene tlieskali. Cyril sa skromne ukláňal, rukou ukazoval na ministra. Potlesk silnel. Keď sa politik s rumencom na tvári pokúsil ukloniť, ozval sa hurónsky smiech. Komik si so svojím publikom rozumel.

„Ďakujem vám, majstre!“ tuho mu v zákulisí zovrel minister ruku. Snažil sa, aby to vyzeralo čo najúprimnejšie.

„Ja ďakujem vám. Boli ste fantastický!“ povedal rovnako neúprimne Cyril.

Všimol si, ako sa jeho hosť premáha. Chce čosi povedať, vysvetliť, ale nenachádza vhodné slová. A tak sa Cyril, aby ukončil rozpaky, pozrel na hodinky.

„Prepáčte, mám ešte prácu. Keby sme niečo potrebovali, náš produkčný sa ozve vašej asistentke.“

Minister sa nadýchol a on bleskovo opustil šatňu. Utekal do bufetu, kde ho čakal režisér. Na chodbe vrazil do Weltzla. Tvár mal o niečo uvoľnenejšiu ako pred hodinou.

„Aké to bolo?“ spýtal sa ho Cyril.

Zbytočná otázka. Produkčný vyzeral ako človek, ktorého po šiestich dňoch opustila zápcha. Z jeho tváre sa nedalo vyčítať nič, len obrovská úľava. Zasmial sa a plesol ho po pleci. Weltzl sa naňho vyčítavo pozrel. V ruke držal plastový pohárik s kávou.

Režisér stál pri bufetovom pulte. Dával si svoj zvyčajný večerný koňak a debatoval so zvukovým majstrom. Cyrila zbadal už z diaľky. Na chvíľu prerušil rozhovor.

„Bolo to dobré,“ predbehol jeho otázku. „Ale záverečnú anketu budeme musieť vystrihnúť...“

Cyril sa zarazil. Záverečné číslo s reklamnými predmetmi považoval, pri všetkej skromnosti, za vydarené.

„Bolo to dobré,“ zopakoval režisér. Chytil ho za rameno, opatrne odtiahol bokom. Tak, aby ostatní nepočuli, o čom sa bavia.

„Je v tom rozpor – obraz a zvuk. Obávam sa, že poslucháči nebudú vedieť, o čom hovoríš. Celá anketa mala význam na javisku. Výborne by vyzerala v televízii. Ale v rozhlase...“

„Myslíš, že poslucháč si nedokáže predstaviť pero alebo kľúčenku? Všetko som predsa jasne opísal.“

Režisér stál so sklonenou hlavou. Zvažoval jeho slová. V dlani držal pohár s koňakom, sotva znateľne ním krúživo pohyboval. Tak, aby sa chute a vône zliali do lahodného celku.

„Nezdá sa mi to...“ povedal naostatok a vypil koňak.

Slastne mľaskol, pozrel mu do očí. Cyril mal pocit, že ten pohľad je neistý, až vyhýbavý.

„Chcel by som si to vypočuť. Kedy striháš?“

Režisér pokrčil plecami, pozrel na zvukára. Ten nereagoval, rozprával sa s technikmi.

„Ešte neviem,“ zamrmlal. „Ak chceš, zavolám Weltzlovi, aby ti dal vedieť.“

Cyril zvažoval, či režisér nemá pravdu. Veci naozaj vyzerajú inak na javisku a inak na zvukovom páse. Ako poslucháč vždy trpel, keď sa z rádia ozýval smiech a on nevedel prečo. Tak pracovali zlí rozhlasoví komici. Pre lacný úspech si dali na hlavu ženskú parochňu. Alebo sa poškrabali v zadku. Ľudia na nahrávke sa váľali po zemi. Ale tí doma, pri rádiu, úpenlivo hádali, čo je smiešne na tom, keď komik mlčí.

Chcel odísť, ale celkom vzadu zazrel ženskú siluetu. Zdvihla ruku, nepatrne mu zakývala. Na pozadí obrovskej sklenenej steny vyzerala priam futuristicky. Vonku bolo tma. Pretínali ju nehlučné svetlá rútiacich sa áut a blikot neónových reklám. Špinavé čiary snehu, dopadajúce na lesklý asfalt, kde sa roztápali do veľkých kaluží.

Sedela sama, pohyb jej ruky naznačoval, že si mieša kávu. Cyril tú siluetu obdivoval. Bola dokonalá – otočená do mierneho profilu. Tak, aby každý milovník výtvarného umenia dešifroval hladké lesklé vlasy, jemnú líniu nosa a brady, štíhly krk, náznak pliec a oblúčik ňadra...

Celkom na ňu zabudol. Toto zistenie ho utvrdilo v tom, že nie je normálny. Keď sa ocitne na javisku, idú ďalšie myšlienky bokom. Nemyslí na nič, dokonca ani na ženy. A to predsa nie je normálne. Vydal sa k nej a cestou premýšľal, ako ju osloví? Odrazu bol bezradný. Všetok vtip a invencia ho opustili. S takouto situáciou nerátal.

Silueta vstala, jej krivky sa predĺžili, mierne zaoblili. Mala ten úžasný tvar, ktorý mu pripomínal cylinder petrolejovej lampy. Veľa gotiky, ktorá sa mieša s raným barokom.

„Cyril,“ vykríkla ako prvá a vystrela k nemu ruku.

Zovrel jej dlaň, nevedel, čo ďalej. Privinula sa k nemu, on ju objal a pobozkal na obe líca. Bolo to z jeho strany symbolické. Všimol si však, že ona do toho vložila istú dávku citu.

„Ivanka,“ zašepkal. „Čo tu robíš?“

4

„Chcela som ťa vidieť.“

Sedeli v prítmí barového podzemia. Chránilo ich šero a vysoké operadlá červenej kóje. Cyril si sem vodil intímne návštevy. Vždy keď sa potreboval dôverne pozhovárať, zvolil si tento podnik. Bolo tu bezpečne a personál diskrétny.

Ivana sedela nehybne. Jej úsmev by pokojne mohol nahradiť ten najslávnejší, čo visí v Louvri. Konečne sa odvážil a pozornejšie si ju obzrel. Naozaj sa takmer nezmenila. Iba jej výrazné oči sa za ten čas o niečo prehĺbili.

„Už je to desať rokov...“ zašepkala.

Nebola to pravda, ale to si zrejme nepamätala. Alebo nechcela pamätať. Bolo to pred siedmimi rokmi. Spomínal si na ten okamih presne. Kráčal okolo domu jej rodičov. V nedeľu ráno sa vracal z flámu. Nevyspatý, zničený, ledva vliekol nohy. Z červenej škody favorit vystupovala Ivana. Sprevádzal ju tmavý, taliansky vyzerajúci chlapík. Zrejme jej manžel. Zastavil sa na chvíľu, chcel ju pozdraviť, ale ona sa tvárila, že ho nepozná...

„Dobrý večer,“ vyrušil ho z myšlienok dievčenský hlas. „Mohli by ste nám venovať autogram?“

Dve študentky sa ostýchavo usmievali. Odvážnejšia z nich mu podávala pero a účtenku. Vypýtala si ju od čašníka. Cyril sa nacvičene usmial, ale na flirty teraz nemal náladu. Rýchlo sa podpísal a vrátil dievčatám papierik. Radostne sa poďakovali a utekali k východu.

„Si teraz veľmi populárny,“ konštatovala, ale v jej hlase bolo cítiť, že táto stránka jeho osobnosti ju nezaujíma. Jedno sa jej nedalo uprieť: vždy mala úžasnú schopnosť schladiť človeka v okamihu, keď sa cíti ako víťaz.

„To je iba sprievodný znak mojej profesie,“ pripustil. „Bez toho to nejde.“

„Dá sa s tým žiť?“ vyzvedala a tentoraz mal pocit, že ju to skutočne zaujíma.

Pokrčil plecami. Na túto otázku nevedel odpovedať. Popularita prichádzala pomaly, nenápadne. S tým, ako často sa objavoval v rozhlase a televízii. Trvalo takmer dva roky, kým si ho všimli novinári a začali o ňom písať. Až potom prišli fanúšikovia. A zrazu – zo dňa na deň – ho začali na ulici zdraviť neznámi ľudia. Pokrikovať po ňom, žiadať ho o autogram. Mal pocit, že pre to nič neurobil, a bola to pravda. Zabudol však, že profesia komika je vec verejná. Z jeho tváre sa stal erárny ksicht.

„Dajme si koňak,“ navrhol, lebo táto téma ho otravovala.

„Prečo nie,“ súhlasila.

Začudovane zdvihol obočie. Pamätal si, že nikdy nepila. Dokonca mala k alkoholu odpor.

„Zmenila som názor,“ povedala, lebo pochopila, čo ho vyviedlo z miery. „A čo ty? Ešte stále tak rád popíjaš?“

Cyril sa musel zasmiať. Naozaj sa nezmenila. Vždy bola uštipačná, nikdy mu nič neodpustila. Ani teraz, po rokoch.

„Už to nie je ono,“ pokrútil hlavou. „Socializmus sa skončil. Keby som sa dnes opil a zajtra neprišiel na nakrúcanie, dostanem pokutu niekoľko tisíc.“

Mal pocit, že ani táto informácia ju nezaujíma. Zívla, rukou si zakryla ústa. Intelektuálka – prototyp odbornej pracovníčky, ktorá sa venuje úzkemu okruhu vecí, ohraničenému jej profesiou. Čo to vlastne študovala? Filológiu... alebo ešte čosi nepraktickejšie a naskrze nepotrebné?

Vstal, odišiel k pultu, aby objednal nápoje. V odraze zrkadlovej steny zazrel, ako si bleskovo prepudrovala tvár. Počkal, kým si na pery nanesie rúž. Až potom sa posadil. Celá akcia ho utvrdila v tom, že na neho čosi chystá.

Tváril sa melancholicky. Muž, ktorý po rokoch stretáva dávnu lásku. Spomína si na všetko krásne, čo spolu prežili. Bola to v podstate pravda, hoci...

„Nikdy sme spolu nespali,“ prerušila ticho v okamihu, keď barman pred nich kládol poháre. Chlapom trocha trhlo. Úkosom pozrel na Cyrila, ktorý očervenel.

Beštia! pomyslel si. Je to stále tá istá beštia, čo sa s ním zahráva! Má vôbec táto žena srdce? Pozrel na ňu ostro, priam zlostne. Ona sa usmievala, akoby očakávala, že jej netaktný žart ocení. Je predsa humorista. Človek, ktorý si uťahuje z druhých. Mal by mať zmysel pre sebareflexiu.

„Nespali,“ silene sa zasmial. „Nemali sme kde.“

Neskoro. Jeho odpoveď čašník už nezachytil. Navyše, Cyril mal pocit, že jeho poznámka nebola vtipná, ale ani múdra. Fráza – zľahčovanie toho najväčšieho problému, s akým sa chlap môže v živote stretnúť.

„Čo odo mňa chceš? Prečo si prišla?“

Rozhodol sa, že to celé skráti. V kútiku duše ho to náramne bolelo. Zranila jeho mužskú márnomyseľnosť, potupila ho.

„Nenapijeme sa najskôr?“

Zdvihla čašu k pravému oku, ľavým naňho šibalsky žmurkla. Chvíľu na ňu civel s otvorenými ústami. Musela vedieť, čo sa v ňom deje, a napriek tomu sa s ním stále pohrávala. Trpko sa usmial. Pripadal si ako mimóza.

Reagoval na každý jej dotyk, impulz, popud. Menil tvar a farbu podľa toho, ako si želala. Nevedel sa tomu ubrániť. Trápilo ho to. Tá žena zranila nielen jeho mužskú, ale aj profesionálnu hrdosť.

Nakoniec to vzdal. Ivana bola súper z iného sveta. Z toho, ktorý nosil hlboko v sebe. Občas sa v ňom ešte ozýval. Svet mladosti, spomienok, prvých dotykov, letmých bozkov. Pomaly sa z tohto sveta vzďaľoval. Opúšťal ho, ako ranná hmla, ktorá sa vznáša nad rybníkom. V duši mu zostávali iba zdrapy spomienok. Staré a nepotrebné kusy mapy, ktoré sa občas, v slabej chvíli, pokúšal nájsť a poskladať dokopy. Chcel znova objaviť dávnu, sladkobôľnu krajinu mladosti. Chcel sa tam vrátiť. Aspoň na chvíľu opäť pocítiť v nohách šteklivé chvenie. Zažiť ešte raz opojný pocit z objavovania neznámych, nových a krásnych vecí. Znova sa nadýchnuť z plných pľúc, žasnúť a tešiť sa. Tak ako prvý raz.

„Chcem ťa varovať, Cyril,“ povedala a na čele sa jej objavila nenápadná vodorovná vráska. Vyzerala naozaj ustarostene, ale on jej už neveril. Mala priveľa podôb. Tak často fixľovala, že už nedokázal rozoznať, čo je póza a čo skutočnosť.

„Ešte som nezažil, aby sa mi vyhrážala žena,“ povedal naoko začudovane. Bol zvedavý, čo na neho vybalí.

„Preto som neprišla. Chcem ti len povedať, že robíš chybu. Nemal by si sa púšťať do politikov.“

Nahlas a chrapľavo sa zasmial. Jeho samého ten zvuk prekvapil. Snažil sa uvoľniť, byť prirodzený, ale pri nej sa mu to nedarilo.

„Pokiaľ viem, teba politika nikdy nezaujímala. Ani humor.“

Odpila si z koňaku, prikývla. Dlaňou pohladila dosku stola. Akoby premýšľala, čo mu povie.

„To je pravda. Napriek tomu si myslím, že to, čo robíš, ti môže ublížiť.“

„Ale divákom sa to páči!“ vyprskol netrpezlivo. „Tlieskali mi – videla si!“

„Diváci s tým nemajú nič spoločné. Myslím, že tomu, čo robíš, vôbec nerozumejú.“

„Akože nie?“ bránil sa. „Smejú sa, zabávajú...“

„Iste,“ pripustila. „Vyzerá to celé ako humor. Dokonca je to aj vtipné.“

Spozornel. Dnes večer ho prvý raz pochválila. Možno prvý raz v živote. Vždy bola veľmi kritická a náročná. Dodnes nepochopil, prečo s ním vôbec chodila. Nachádzala na ňom toľko nedostatkov, že preto nemohol spávať.

„Chyba je v tom, že to všetko berieš veľmi vážne, zodpovedne, naozaj,“ povedala po chvíli. Nedívala sa mu do očí, a to v ňom vzbudilo podozrenie. Kedysi svoje uštipačné postrehy prednášala ľahko a bez zábran. Teraz tápala. Hľadala výrazy.

„Vždy som bral všetko vážne,“ povedal, a hneď si uvedomil paradox tohto tvrdenia. Ako môže humorista brať veci vážne? spýtal sa sám seba. Je v tom rozpor. Napriek tomu, že ktosi povedal, že humor je vážna vec. Humor je nadhľad, hyperbola, zveličenie, netradičný uhol pohľadu. Humor je radosť a uvoľnenie z nečakaného zistenia. Ale humor je aj smútok – to musel uznať. Smútok zo skutočného významu toho, čomu sa človek v prvej chvíli smeje.

„Je v tom veľmi cítiť tvoj osobný názor,“ povedala po dlhej odmlke. „Zbytočne ideš na doraz. Nenechávaš si nijaký priestor na manévrovanie.“

„Tak som to chcel. Tak som to odjakživa zamýšľal.“

Jemne pokyvkávala hlavou. Ešte stále hľadala spôsob, ako ho zachrániť. Spod lesklých vlasov sa vynorili kruhy náušníc. Dva prstence Saturna, uprostred ktorých chýba planéta.

„Keď som videla toho človeka na javisku, pochopila som, že ti to nikdy neodpustí.“

„Toho pajáca?“ zasmial sa. „Dostal len to, čo si zaslúžil.“

„Nie je to pajác,“ povedala vážne. „Aspoň on si to o sebe nemyslí. Je to človek, ktorý má moc, a ty si ho zosmiešnil. Vyzliekol si ho donaha, a ešte si mu aj schoval šaty. Bol ponížený, červený od hanby. Myslím, že ti to do smrti nezabudne.“

„Preceňuješ ma. Je to len satira, aj keď možno trochu štipľavá. A potom, hovoril som s ním v šatni. Bral to s humorom.“

„Cyril,“ prihovorila sa mu ticho, ale o to naliehavejšie. „Ty predsa nie si taký zaslepený, aby si nevidel, že ten človek sa pretvaruje! Sotva sa mu naskytne možnosť, tak ti to vráti!“

„Tie časy sú, našťastie, preč, Ivanka,“ povedal blahosklonne. „Na jeseň budú voľby. Táto vláda padne a minister pôjde do kelu. Aj so svojimi kumpánmi.“

Videl, že sa v nej čosi búri a nesmierne ho to potešilo. Zásluhu na tom mal koňak, ale nepochybne aj jeho reakcia. Ivana sa vyklonila z kóje, zakývala na čašníka. Chlap sa práve vynoril z kuchyne. Na tvári mal potmehúdsky úsmev. Cyril si predstavoval, ako kolegom rozpráva zábavnú historku. Jej aktérom je on a pekná dáma, ktorá mu ešte v živote nedala. Personál možno uzatvára stávky, či mu dá dnes večer...

Čašník mohol vytušiť, čo chcú. Napriek tomu sa unúval k stolu. Asi si chcel vypočuť ďalšiu pikantériu z ich intímneho života. Ivana ho tentoraz sklamala, sucho objednala dva koňaky.

„Chcem ti len povedať, že tí ľudia, ktorých sa zastávaš, si to nezaslúžia,“ povedala, keď osameli.

„Nikoho sa nezastávam!“ rozpálil sa do červena. „Robím svoju prácu. Kritizujem tých, čo sú pri moci. Preto, lebo mám pocit, že to robia zle!“

„Myslíš, že tí druhí to budú robiť lepšie?“

„Neviem,“ úprimne pokrčil plecami. „To sa dozvieme až potom, keď vymenia terajších.“

Začala sa hrabať v kabelke. Odrazu z nej vytiahla cigarety. Ďalšia novinka – nikdy predtým nefajčila. Cyril jej pripálil. Na to, prečo porušuje jednu zo svojich životných zásad, sa už nepýtal. Teraz ho zaujímalo čosi iné.

„Dúfaš, že zmeníš dejiny? Že tým, čo robíš, donútiš nejakého politika, aby priznal, že je zlodej? Myslíš, že niekto pod tlakom tvojej kritiky odstúpi?“

„Nerobím satiru pre politikov,“ povedal vyhýbavo. „Je to služba občanom. Pomocná barlička pre tých, čo sa v tom nevedia vyznať. Nie všetci čítajú noviny. Nie každý chápe rozdiel v tom, čo politici hovoria a čo robia. U mňa tie informácie dostávajú jasne. Zrozumiteľne, a ešte k tomu s humorom.“

Tentoraz sa zasmiala ona. Hlavu zaklonila dozadu, nervózne vyfúkla dym. Prstence náušníc sa rozkývali.

„Nebuď naivný. Ani ty sám tomu neveríš. Z toho, čo robíš, má cenu možno ten humor. Ale to ostatné...“

Mávla rukou, v ktorej držala cigaretu. Stĺp modravého dymu, ktorý z nej stúpal, sa rozplynul. Bolo to, ako keď do miestnosti vtrhne prievan.

5

Cyril sa zobudil nazvuky dažďových kvapiek. Dopadali navonkajší parapet. Trieštivé, nepravidelné nárazy sa ozývali naliehavo, akoby sa ktosi nasilu dobýjal dojeho spálne. Panoráma vokne pôsobila pochmúrne. Sivý pás zalesnenýchkopcov, fľaky špinavého snehu apaneláky spremočenou fasádou.

Postavil vodu nakávu. Posadil sa kstolu aodovzdane čakal, kým sa ozve hvizd čajníka. Včerajšie posedenie vbare sa skončilo fiaskom. Ivana zmizla rovnako nečakane, ako sa zjavila. Vokamihu, keď sa vzdialil natoaletu. Spýtal sa čašníka, či mu niečo neodkázala. Ten iba súcitne pokrútil hlavou. Vraj zaplatila účet autekala nataxík.

Bolo to preňu príznačné. Celým svojím konaním dávala najavo, že ich vzájomné účty sú vyrovnané. Nič si nedlhujú. Čašník mohol vzákulisí baru rozvíjať pointu jeho neúspešného večera. Určite bola pikantnejšia ako to, čo sa preháňalo Cyrilovi vhlave. Tá ženská mu dala košom aešte aj zaplatila útratu! Musel vyzerať ako idiot. Amatér, ktorému ujde laň priamo zklepca.

Zalial si kávu avyťukal namobile prístupový kód. Nemal rád tento vynález. Mohol ho zaskočiť kdekoľvek: naulici, vkrčme, vkúpeľni. Bezbranného, nepripraveného, sostiahnutými nohavicami. Mobilný telefón považoval zasymbol nadchádzajúceho tisícročia. Drzého, rýchleho apovrchného. Ten prístroj mu zosobňoval dravosť, bezohľadnosť anetaktnosť. Vlastnosti, ktoré vposlednom čase začalo vyznávať aj toto malé, zakríknuté abohabojné Slovensko.

Cyril sa naklonil, nazrel dochodby. Nadrevenej poličke, ktorá bola súčasťou vešiakovej steny, stál aparát pevnej linky. Bakelitové slúchadlo, špirálovito stočený pružný kábel ačíselník zasadený dotela prístroja. Telefón, čo má kábel. Kábel, čo niekam vedie. Odniekoho kniekomu. Tak by to malo byť. Kým sa človek dovolá, musí vstať, podísť ktelefónu, vziať doruky slúchadlo, vsunúť prst dočíselníka, vytočiť ačakať. Potom znova – číslo počísle. Pomaly, jednotlivo. Zaten čas premýšľa. Áno – to je natomtozastaranom spôsobe komunikácie fascinujúce! Dovoľoval človeku premýšľať. Dával mu možnosť voľby naposlednú chvíľu. Stačilo vynechať číslo, položiť slúchadlo. Aten nadruhej strane sa nemusel znepokojovať. Netušil, že mu chcel niekto zavolať.

Mobilný telefón je vporovnaní sosvojím starodávnym predkom cynický abezohľadný. Už svojou podstatou núti človeka konať inštinktívne, pudovo, neuvážene. Mal by zosobňovať ducha doby. Rýchlosť, dynamickosť, pružnosť. Vyjadruje však iba zmätok, netrpezlivosť, rozpoltenosť...

Mobil zrejme čítal jeho myšlienky. Klávesnica sa rozžiarila, displej začal blikať. Aparát sa zmietal nastole ako vzáchvate padúcnice. Cyril sa strhol. Bol to ďalší dôvod, prečo tentošmejdzosrdca nenávidel.

„Prosím!“ zvrieskol, keď si aparát priložil kuchu. Nadruhej strane sa ozval profesionálne medový ženský hlas.

„Dobré ráno, dúfam, že som vás nezobudila. Volám pána Cyrila Krátkeho.“

„To som ja.“

„Chcem sa opýtať, či ste dostali pozvánku nadnešné slávnostné otvorenie reštaurácieLUIGI BENE? Odpána Kráľoviča. Prídete?“

Zmätene sa rozhliadal postole. Ležalo naňom niekoľko neotvorených obálok sjeho menom.

„Áno,“ habkal neisto. „Niečo mi prišlo...“

„Pán Kráľovič by si považoval začesť, keby ste jeho pozvanie prijali. Dáva vás srdečne pozdravovať aveľmi sa teší nastretnutie.“

„Áno... ďakujem,“ šemotil, hoci vôbec netušil, kto sa skrýva podtým menom.

„Ďakujem aj ja aželám príjemný deň...“

Hlas predčasne zanikol vslabom pípnutí. Cyril vzal dorúk prvú obálku, nešetrne ju roztrhol. Bola vnej pozvánkaodpredajcu japonských áut, ktorý ho lákal naRaňajky sosobnosťou.Súčasťou podujatia bolo, že si mohol zadarmo vyskúšať najnovší model džípu. Netrpezlivo trhal ďalšie obálky. JubilejnýXX. ples Zemplínčanov. Otvorenie bowlingovej dráhy. Premiéra filmuZbaľ prachy avypadni!Pozvánka naochutnávku vín zJuhoafrickej republiky...

Konečne našiel, čo hľadal. ReštauráciaLUIGI BENEsa mala nachádzať vcentre mesta. Sľubovalarenesančnú paletu farieb, chutí avôní čarovného Toskánska...

Mobil sa opäť prebudil. Tentoraz volal Weltzl.

„Čo sa deje?“ privítal ho Cyril otázkou. Krištof bol praktický človek. Volal iba vtedy, keď sa vyskytol problém.

„Nič...“ ozval sa hlas vtelefóne. „Chcem sa spýtať, či si dostal pozvánku naotvorenie reštaurácieLUIGI BENE.“

„Už si dnes druhý, čo sa oto zaujíma,“ prerušil ho nervózne. „Čo je natej reštaurácii také jedinečné, že ju nemôžu otvoriť bezo mňa?“

„Neviem,“ habkal Weltzl. „Pozýva ťa pán Kráľovič. Osobne.“

„Kto je, dočerta, Kráľovič? Nikoho takého nepoznám.“

„To je čudné,“ zarazil sa Krištof. „On tvrdí, že ste kamaráti.“

Weltzl nemal vozvyku starať sa dojeho súkromných vecí. Kráľovič bol zrejme neodbytný človek azdatný manipulátor. To mu potvrdil ďalší telefonát. Nadruhom konci bol Laco Sodom. Herec akamarát zmokrej štvrte, ktorý mu robil javiskového partnera.

„Ideš dnes večer doLUIGI BENE?“ spýtal sa rovno.

Laco bol úprimný atrochu ľahkovážny človek. Bezokolkov bral všetko, čo popularita ponúkala. Slávu, peniaze, ženy, alkohol. Arôzne iné drobné výhody, ktoré ztoho plynuli.

„Príď, bude tam dobrá spoločnosť,“ lákal ho kamarát. „Dáme si donosa, možno sa aj pobavíme...“

VLacovom hlase sa objavil náznak dvojzmyslu, ktorý vzápätí prehlušil hurónsky smiech. To rozhodlo. Cyril mal Sodoma rád. Nikdy nepokazil zábavu. Apotom, bol veľmi zvedavý načloveka, ktorý sa zatým všetkým skrýva. Nech pátral vpamäti akokoľvek, nedokázal si vybaviť, ako by mohol vyzerať chlap, čo sa volá Kráľovič.

Dážď večer ustal. Taxikár, ktorý ho pravidelne vozil, tentoraz mlčal. Zamyslene krútil volantom. Čosi ho trápilo.

„Ako sa vám darí?“ spýtal sa Cyril, aby prerušil ticho.

„Ale,“ vzdychol si taxikár avyhodil ľavú smerovku. „Kúpil som si psa, vlčiaka. Veď som vám hovoril...“

„Už musí byť veľký,“ prikývol Cyril.

Pamätal si, že taxikár je psičkár. To ich doistej miery zblížilo.

„Má rok,“ vyhlásil sistou dávkou hrdosti šofér. „Nechcú mu stáť uši. Už by mali, nie?“

„Mali,“ prikývol Cyril.

Nachvíľu sa vrátil dosvojich vojenských čias. Bol pohraničník, dva roky strávil vslužbe sopsami.

„Môže byť, že mu chýba kolagén,“ pokračoval bývalý psovod. „To je látka, ktorú obsahujú chrupavky. Vlákna väzivového tkaniva. Sú to čisté nerozpustné bielkoviny.“

„Napríklad kĺby zkurčaťa?“ opáčil taxikár aCyril prikývol.

„Najlepšie by bolo, keby ste mu zohnali prasacie uši. Tie obsahujú najviac glejotvorných bielkovín. Ponich by mu mali stáť uši ako antény.“

Taxikár mlčal, Cyril však zaregistroval jeho obdivný pohľad. Vduchu sa usmial. Opäť sa mu potvrdila stará pravda, že všetko, čo sa človek naučí, sa môže vživote zísť.

Vystúpil naHviezdoslavovom námestí, chcel zaplatiť. Taxikár iba mávol rukou. Nechápavo naňho pozrel.

„Zaplatíte, keď pôjdete domov. Ako dlho sa asi zdržíte?“

Cyril neurčito pokrčil plecami aon sa chápavo usmial.

„Keď budete potrebovať, brnknite. Slúžim došiestej rána.“

ReštauráciaLUIGI BENEsa nedala prehliadnuť. Červené lampióny aneónová reklama predvchodom upozorňovali, že sa tu niečo deje. Cyril prišiel náročky ohodinu neskôr. Nemal chuť počúvať uvítacie prejavy. Program, ktorý sľuboval ohňovú šou, ho nezaujímal. Dúfal, že sa mu podarí prekĺznuť popri hlúčiku ľudí, ktorí stáli naterase. Niekoľko mužov vpodnikateľských sakách debatovalo, vrukách im dymili cigary. Ženy vovečerných šatách stenkými ramienkami sa triasli odzimy. Slamkami si usrkávali zvysokých pohárov.

„Vitaj, Cyril“ rozbehol sa knemu chlap vsnehobielej košeli.

Mal tvár farby čerstvo vypálenej tehly. Bol koniec februára, ale zneho sálala taká tropická atmosféra, akoby ho predchvíľou vypustili zbotanickej záhrady.

„Servus, Fedor,“ zamrmlal, chcel vojsť doreštaurácie.

Chlap sa ho však nemienil vzdať. Objal ho okolo pliec aCyril vtej chvíli pochopil, že sa stal jeho úlovkom. Kapitálnym kusom, ktorým sa bude Fedor pocelý dnešný večer pýšiť. Áno, Fedor – tak sa ten človek volal. Dokonca ako Fedor aj vyzeral. Jeho priezvisko nepoznal, nepovažoval to zadôležité. Rozhodujúci bol výrazfedor.Ním označoval zvláštny druh ľudí, vyskytujúci sa nakaždej spoločenskej akcii. Mať svojhofedora, človeka, čo sa celý večer tmolí okolo celebrity, obletuje ju ažije zjej lesku, malo aj svoje výhody.Fedormal vždy zmapovaný terén. Vedel, kde sa nachádza marinovaný losos austrice. Prinášal koňak aportské, pripaľoval cigary. Pritakával, robilkrovie. Číhal, aby mohol splniť akékoľvek želanie.

„Poď, zoznámim ťa sLojzom!“

Cyrilovfedorišiel naveci zhurta. Vliekol ho pomedzi švédske stoly, obťažkané záľahou jedál odvýmyslu sveta. Naparkete sa akési deti naháňali zaružovým balónikom. Spoločnosť už bola značne roztrieštená. Rozložité matróny posedávali včervených boxoch. Naprávali si tesné róby, ktoré sa im zarezávali domäsitých pliec, aodfukovali. Úchytkom zazrel Sodoma. Vypínal sa ako dórsky stĺp, obkolesený hlúčikom mladých vestálok. Natvári bodrý, trochu tajuplný výraz. Dievčatá ho – ako vždy – žrali.

Cyril, postrkovanýfedorovourukou, mieril kvysokému chlapovi stvárou starostlivo oholeného brava. Muž stál uprostred reštaurácie. Vobrovskej, bacuľatej dlani zvieral široký pohár spocukrovaným okrajom. Blahosklonne sa usmieval, spokojne rozhliadal. Malé modré očká mu žiarili ako dva vyleštené manžetové gombíky.

„To je Cyril Krátky!“ kričal už zdiaľkyfedor.

Muž rozpažil ramená. Zrukávov tesného saka mu vybehli takmer polakte. Neďaleko stojaci čašník mu taktne odobral pohár svermútom. Chlapík sa usmial. Jeho hlava nadobudla tvar obrovskej hrušky.

„Ale veď my sa poznáme!“ zatrúbil sýtym barytónom akomik sa razom ocitol vjeho náručí.

Nepoznal ho, ale vtom nebol problém. Vtakýchto chvíľach bol vždy pripravený nadeduktívnu hru nenápadného zisťovania totožnosti. Spočívala vjemnom pradive opatrných otázok, náznakov aneurčitých konštatovaní.

„Samozrejme,“ vyhlásil, akoby sa nechumelilo. Vzápätí už pokračoval podľa overeného scenára. Naoko radostne si obzrel tučniaka.

„Lojzo!“ vyhlásil pochvíli apäsťou ho bodro udrel dohrude. „Ako dlho sme sa nevideli?“

Tak znela prvá deduktívna, nič nehovoriaca otázka. Nadeväťdesiat percent bolo isté, že neznámy známy mu vnajbližších minútach prezradí miesto, čas iokolnosti ich stretnutia.

„Stretli sme sa vlani, vPoprade. Obed vBabkinej chyži,pamätáš?“

Bola to Cyrilova obľúbená reštaurácia. Jedol tam vždy, keď sa zastavil vPoprade. Stále si však nebol istý, atak sa rozhodol nasadiť druhú pomocnú otázku. Vzhľadom natučniaka si zvolil miernejšiu modifikáciu.

„Vtedy si bol oniečo ľahší, človeče...“

„Samozrejme,“ zarehotal sa Lojzo. „Vtedy som mal iba jedno mäsiarstvo aodobrých dvadsať kíl menej.“

Cyril ani potejto informácii nevedel chlapa zaradiť. Zdalo sa však, že ďalšie triky srafinovanými otázkami už nebude musieť použiť.

„Poď dosalónika,“ chytil ho Kráľovič podpazuchu. „Dáme si niečo dobré.“

Vsalóniku sa viedli dôležité reči, pretože tu boli dôležití ľudia. Spoločnosť, takmer výhradne mužská, sa sústredila okolo Krišiaka. Sedel vovysokom plyšovom kresle. Vležérnej polohe, snohami natiahnutými predseba.

Celý jeho výzor vrátane správania by sa dal opísať akopompézna skromnosť.Alebocudná márnomyseľnosť.Všetko, čo mal nasebe, bolo akési použité, patinované, zašlé. Každý si však musel všimnúť, že tá nedbalosť aošumelosť je dôkladne premyslená. Ahriešne drahá. Snehobiele tričko shnedými záplatami nalakťoch vyzeralo ako kus spodnej bielizne vojaka, ktorý padol vamerickej občianskej vojne. Určite pochádzalo znejakého drahého parížskeho butiku. Rovnako vyblednuté zodrané džínsy sumne rozstrapkanými koncami nohavíc. Sdierou premyslene umiestnenou napravom kolene. Rafinovane rozšnurované tenisky sjazykomvisiacim až nazem nenápadne odhaľovali tyrkysovozelené bavlnené ponožky.

Damián Krišiak mal veľkú okrúhlu hlavu, posadenú nakrátkom krku. Cyrilovi pripomínal dubák, ktorý sa práve vykľul zozeleného machu. Pôsobil ľahostajne, ale jeho malé sivé oči boli neobyčajne živé. Krišiak rozoberal politickú situáciu. Robil to snadhľadom, šarmom asveľkou dávkou irónie.

„Ide len orozdelenie vplyvu azdrojov,“ mudroval.

Vosvojom kostýme pripomínal skôr veselého renesančného tuláka ako majiteľa mocného reklamného impéria. Cyrilov príchod zaregistroval zdvihnutím obočia aletmým kývnutím hlavy.

„Nič viac zatým nie je. Je to iba stret dvoch ekonomických skupín. Každá si chce urvať, čo sa dá.“

„Iba stým rozdielom, že zatými druhými stoja americkí Židia!“ povedal sivovlasý chlap vobnosenom smokingu avýznamne sa pozrel poostatných. Spoločnosť túto poznámku taktne prepočula. Cyril si všimol, že niektorí uvážlivo prikývli.

„Všetko chcú predať,“ pokračoval chlap znepokojene. „Slovensko sa ocitne vcudzích rukách!“

Damián Krišiak si rozvážne potiahol zcigary. Čakal, kedy sa utíšia emócie, ktoré svojou analýzou vyvolal.

„Ak máš majetok apeniaze, môžeš investovať za