Start

Samuel Bjørk

DET HENGER EN ENGEL ALENE I SKOGEN

Copyright © 2013 by Samuel Bjørk Published by agreement with Ahlander Agency.

Translation © 2015 by Lenka Kočišová a Zuzana Inczingerová

Jacket design © Hayden Verry; Elisabeth Ansley/Arcangel Images; dpcom.fr Slovak edition © 2015 by Ikar

Z nórskeho originálu Det henger en engel alene i skogen (Vigmostad & Bjørke, Nórsko 2013)

preložili Lenka Kočišová a Zuzana Inczingerová.

Redigovala Želmíra Čížová.

Korigovala Andrea Vargovčíková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 804. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4411-5

Na pôrodníckom oddelení nemocnice Ringerike Sykehus v meste Hønefoss sa 28. augusta 2006 narodilo dievčatko. Matka dievčatka, dvadsaťpäťročná Katarina Olsenová, pracovala ako učiteľka v škôlke, no trpela hemofíliou a pôrod neprežila. Pôrodná asistentka a jedna zo zdravotných sestier, ktoré pomáhali pri pôrode, neskôr opísali dievčatko ako nezvyčajne krásne. Bolo nielenže pokojné, ale istým spôsobom vnímalo svoje okolie, preto si k nemu všetci zamestnanci pôrodníckeho oddelenia vytvorili zvláštne puto. Pri príchode do nemocnice označila Katarina Olsenová otca za neznámeho. Po pôrode sa vedeniu nemocnice v spolupráci s Úradom na ochranu detí v oblasti Ringerike podarilo vypátrať starú mamu bábätka, ktorá sa pred časom usadila v Bergene. O tom, že jej dcéra bola tehotná, vôbec nevedela, prišla však do nemocnice, kde ju informovali, že jej vnučka zmizla. Krajské policajné oddelenie v Ringerike zorganizovalo rozsiahlu pátraciu akciu, ktorá však nepriniesla želaný výsledok. O dva mesiace neskôr našli telo Joachima Wicklunda, švédskeho zdravotníka zamestnaného v nemocnici, v jeho malom byte v centre Hønefossu. Obesil sa. Na podlahe pod jeho bezvládnym telom ležal na počítači napísaný list, v ktorom stála iba jediná veta. Je mi to ľúto.

Dievčatko sa nikdy nenašlo.

Lisa bola na ceste do školy – jeden krôčik, druhý a potom ešte mnoho, nie?

V tých krásnych nových šatách si Lisa vykračovala veľmi spokojne.

PRVÁ ČASŤ

KAPITOLA 1

Walter Henriksen sedel pri kuchynskom stole a zúfalo sa do seba pokúšal dostať aspoň časť raňajok, ktoré mu naservírovala jeho žena. Vajcia, slanina, slede, saláma a čerstvo upečený chlieb. Šálka čaju, ktorý vypestovali vo vlastnej záhradke, v tej, ktorú si ona tak veľmi želala, až napokon kúpili tento dom, ďaleko od centra Osla, kde ich najbližším susedom je zalesnená oblasť Østmarka. Podstatné však je, že sa tu môžu venovať zdraviu prospešným činnostiam. Prechádzať sa po lese. Mať vlastnú zeleninovú záhradku. Zbierať lesné plody a huby, no najmä nechať svojho psa žiť slobodnejším životom. Kokeršpaniela, ktorého Walter Henriksen nemohol vystáť, no pretože miloval svoju ženu, nakoniec jej ustúpil. Prehltol kúsok chleba so sleďom a úporne bojoval so svojím telom, ktoré sa vzápätí pokúšalo všetko vyvrátiť. Odpil si jablkového džúsu a chcel sa usmiať, aj keď mu v hlave dunelo, akoby mu po nej niekto udieral kladivom. Včerajší firemný večierok nedopadol podľa jeho predstáv, pretože ani tentoraz nedokázal odolať alkoholu.

V pozadí bolo počuť ranné správy, ale Walter Henriksen ich nevnímal, pokúšal sa dešifrovať výraz na tvári svojej ženy a odhadnúť jej náladu. Či bola hore, keď na úsvite prišiel a padol do postele, to si teraz nepamätal, ale určite bolo neskoro, príliš neskoro. Pamätal si, ako si vyzliekal šaty, matne sa mu vybavila jej spiaca tvár, to keď si pomyslel našťastie, skôr než dopadol na tvrdý matrac.

Presne na ten matrac, na ktorého kúpe tak veľmi trvala, pretože v poslednom čase ju trápili problémy s chrbticou.

Walter si jemne odkašlal, utrel si ústa servítkou, pohladkal sa po bruchu a tváril sa, akoby bol sýty a čakal ho ešte jeden chod.

„Možno by som mohol Lady prevetrať ja,“ zamumlal a dúfal, že to, čo sa objavilo na jeho tvári, sa aspoň trocha podobá na úsmev.

„No áno, to by bolo skvelé,“ prikývla jeho žena, trocha prekvapená, pretože aj keď o tom často nehovorili, veľmi dobre vedela, že jej muž neznáša ich trojročnú sučku.

„Možno by si ju mohol zobrať aj na dlhšiu prechádzku, nielen sa s ňou prejsť okolo domu.“

Chcel počuť onen pasívno-agresívny podtón, ktorý jeho žena používala vždy, keď s ním bola nespokojná, a hoci sa usmievala, úsmev to vlastne nebol, nahradilo ho niečo iné. On na to nikdy nič nepovedal, ale teraz vyzerala spokojná, očividne si nič nezvyčajné nevšimla. Podarilo sa mu to dobre zamaskovať. Sám sebe sľúbil, že odteraz sa už nič podobné nezopakuje. Odteraz bude viesť zdravý život. A žiadne firemné večierky!

„Nie, rozmýšľal som, že ju vezmem hore do údolia Maridalen a potom že by sme zišli po chodníku dole, k jazeru Dausjøen.“

„To je skvelý nápad!“ usmiala sa jeho žena. Pohladkala psa po hlave, pobozkala ho na čelo a poškrabkala za ušami.

„Ty a tvoj ocko pôjdete na prechádzku, vieš? To bude pekné, áno, bude to veľmi pekné, nie je to super? Jasné, že to je super, Lady, ty moje malé zlatíčko. Si moje zlatíčko?“

Cesta do údolia Maridalen ubiehala ako vždy, keď vzal so sebou na prechádzku aj psa. Walter Henriksen odjakživa nemal rád psy, nič o nich nevedel, a ak by to záviselo od neho, na svete by nebol ani jeden.

Pociťoval rastúcu podráždenosť k tomu hlúpemu psisku, ktoré ťahalo vôdzku a nútilo ho tak pridať do kroku. Alebo čakať. Alebo ísť iným smerom, než ktorým chcel ísť on.

Konečne sa ocitol úplne hore, neďaleko bol chodník vedúci k jazeru Dausjøen. Tam mohol psa pokojne pustiť a nechať ho voľne pobehovať. Kľakol si na kolená, pokúšal sa ho pohladkať po hlave a byť naňho milý, kým uvoľňoval vôdzku.

„Tak, teraz si môžeš trošku pobehať.“

Pes naňho pozrel prázdnymi očami a vyplazil jazyk. Walter si zapálil cigaretu a na chvíľu pocítil voči tej malej sučke niečo, čo sa podobalo na lásku. Ten pes za to predsa nemôže. Vlastne bol vcelku v pohode. A jeho bolesť hlavy tiež začala pomaly ustupovať, čerstvý vzduch mu jednoznačne prospieval. Odteraz bude mať tohto psa rád. Ó, ten pes je taký šikovný! V skutočnosti je také príjemné, prechádzať sa spolu po lese. Teraz boli takmer kamaráti a ona bola veľmi šikovná, počúvala jeho povely. Samozrejme, veď je to bystrý pes. Ani nebola pripútaná na vôdzku a išla pokojne vedľa neho.

V tej istej chvíli kokeršpaniel poskočil, zbehol z chodníka a strácajúc sa v lese zväčšoval vzdialenosť medzi nimi. Dopekla.

„Lady!“

Walter Henriksen zastal uprostred chodníka, kričal za psom, no bezvýsledne. Zahodil cigaretu, hlasno zahrešil a pustil sa krížom cez les, tým istým smerom, ktorým pes zutekal. Po pár metroch smerom nahor zostal ticho stáť. Pes ležal úplne pokojne na malej, svetlom ožiarenej vyvýšenine. Vtedy si všimol dievčatko obesené na strome. Hojdalo sa nad vyvýšeninou. Na chrbte malo školskú aktovku a na krku uviazanú ceduľku. Cestujem sama. Walter Henriksen padol na kolená a automaticky urobil niečo, čo mal chuť urobiť, už keď sa ráno zobudil. Povracal sa a rozplakal.

KAPITOLA 2

Miu Krügerovú zobudili škriekajúce čajky. Mohla by si už na ne zvyknúť, ubehli predsa štyri mesiace, odkedy si kúpila tento dom v zálive. Na atmosféru mesta však ešte stále nemohla úplne zabudnúť. Byt na ulici Vogtsgate v mestskej časti Torshov obklopovalo hlučné okolie – premávali tam autobusy, električky, húkali policajné sirény či sanitky, ktoré ju nikdy nezobudili, skôr naopak, upokojovali ju. No tieto čajky, na tento druh hluku si nevedela privyknúť. Mohlo to byť preto, lebo všade naokolo bolo také ticho?

Načiahla sa po hodinky na nočnom stolíku, ale nedokázala zaostriť na čas, ktorý ukazovali. Ručičky tam akoby ani neboli, alebo boli zahmlené. Štvrť na jedenásť, pol druhej, alebo päť minút po pol ničoho. Tabletky, ktoré užila večer predtým, ešte stále účinkovali. Upokojovali, utlmovali a otupovali zmysly, nesmú sa užiť spolu s alkoholom, ale komu na tom záleží. Aj tak jej zostávalo iba dvanásť dní života. Odškrtávala ich v kalendári dolu v kuchyni. Iba dvanásť nezaškrtnutých políčok.

Dvanásť dní. 18. apríl.

Posadila sa na posteli, natiahla na seba vlnený sveter a odtackala sa dole do izby. Tabletky jej predpísal jeden kolega. Spoľahlivý priateľ, ktorý jej chcel pomôcť zabudnúť, spracovať to, pohnúť sa ďalej. Policajný psychológ, alebo to bol psychiater? Asi to musel byť psychiater, keďže jej mohol predpísať lieky na recept. V každom prípade dostala presne tie lieky, ktoré chcela. Rovnako to bolo aj tu vonku, aj keď ju stálo nemálo síl všetko zariadiť. Obliecť sa. Naštartovať závesný motor na člne. Mrznúť počas pätnásťminútovej cesty do prístavu. Naštartovať auto. Odšoférovať štyridsať minút do mesta Fillan, tamojšieho centra, ktoré vlastne ani nie je centrom, ale v obchodnom dome Hjorten majú lekáreň a kúsok odtiaľ dokonca aj predajňu alkoholu Vinmonopolet. Lieky na recept už boli pripravené, dovezené priamo z Osla. Apodorm, Vival, Lamictal, Citalopam. Niektoré od psychiatra, niektoré od praktického lekára. Všetci boli nápomocní, milí, neber ich priveľa, musíš byť opatrná, no Mia Krügerová neplánovala byť opatrná. Neprišla sem preto, aby sa jej stav zlepšil. Prišla sem, aby mohla zmiznúť.

Zostáva dvanásť dní. 18. apríl.

Mia Krügerová vybrala z chladničky fľašku minerálnej vody Farris, obliekla sa a zišla k moru. Posadila sa na malú vyvýšeninu, bundu si pritiahla tesnejšie k telu a prehltla prvú dávku tabletiek. Hrkali vo vrecku nohavíc. Boli rozličných farieb. Nevedela si presne vybaviť tie, ktoré už dnes užila, bola stále trocha mimo, ale na tom vlastne ani nezáležalo. Zapila ich poriadnym dúškom minerálnej vody a nohy ponorila do vĺn. Sedela a hľadela na svoje topánky. Nedávalo to zmysel, akoby to ani neboli jej nohy, ale nohy niekoho iného, niekde na inom mieste. Odvrátila pohľad a upriamila zrak na more. Nemalo to vôbec význam, ale nútila sa do toho, pozerala smerom k horizontu a ešte ďalej, k tomu ostrovčeku, ktorého názov nepoznala.

Nové bydlisko si vybrala celkom náhodou. Hitra. Ostrov v kraji Trøndelag. Pokojne mohla bývať aj niekde inde, chcela však byť sama. Rozhodnutie nechala na realitnom maklérovi. Predajte môj byt a namiesto neho mi vyberte niečo iné. Pozrel na ňu neistým pohľadom, akoby bola bláznivá alebo prinajmenšom pomätená, no on chcel zarobiť peniaze, preto jej dôvody neskúmal, bolo mu to vlastne jedno. Vyčaril neutrálny, milo pôsobiaci úsmev, vravel, že sa o všetko postará. Chcete predať byt okamžite? Máte nejakú špeciálnu požiadavku? Predstieral prívetivosť, no ona sa mu pozrela priamo do očí. Z tej myšlienky jej ostalo mierne nevoľno. Falošné, odporné oči. Z nevysvetliteľného dôvodu dokázala vždy odhaliť vnútro ľudí vo svojom okolí. A teraz aj jeho, klzkého makléra v obleku a kravate, a veru sa jej nepáčilo, čo pred sebou videla. Musíš svoju schopnosť využiť. Kedy si ju vlastne objavila? Nechápeš to? Musíš ju predsa používať a toto je jeden spôsob ako!

Dočerta s tým, či ju bude používať! Už nie. Nikdy viac! Po tejto myšlienke sa upokojila. Pravda je, že odkedy sa sem presťahovala, bola až extrémne pokojná. Hitra. Realitný maklér odviedol dobrú prácu. Znelo to pochvalne, ba dokonca uznanlivo. Mia Krügerová sa postavila a vyšla hore chodníkom k domu. Bolo načase, aby si dala prvý drink tohto dňa. Nevedela, koľko je vlastne hodín, ale čas nebol dôležitý. Kúpila si drahé fľaše, objednala ich v predstihu. Možno si to trocha protirečilo. Prečo si dopriať niečo drahé, keď jej zostáva tak málo času? Ale na druhej strane, prečo nie? Prečo jedno? Prečo druhé? Podobnými záležitosťami sa prestala zaoberať už veľmi dávno. Otvorila fľašu brandy značky Armagnac Domain de Pentagnan 1965 Labeyrie a naplnila ním do dvoch tretín neumytú šálku od čaju, ktorá stála na kuchynskom stole. Armagnac za osemsto nórskych korún v čajovej šálke. Prečo sa vôbec starám? Myslíš si, že mi na tom vôbec záleží? Usmiala sa sama pre seba, z vrecka nohavíc vybrala tabletky a opäť zišla ku kopčeku. Ešte raz v duchu pochválila realitného makléra s príliš bielymi zubami. Ak by mala niekde stráviť celý život, tak by to mohlo byť na tomto mieste. Vzduch, výhľad na more, pokoj spočívajúci pod bielou oblohou.

Do Trøndelagu ju nikdy nič neťahalo, no tento ostrov si zamilovala hneď po príchode. Mali tu jelene. Nespočetné množstvo jeleňov, čo ju neskutočne fascinovalo, pretože jelene akoby patrili na iné miesta, na Aljašku, alebo do filmov. Toto prekrásne zviera chcel vždy niekto zastreliť. Mia Krügerová sa naučila strieľať na policajnej akadémii, ale zbrane jej nikdy neprirástli k srdcu. So zbraňami sa nehrá, zbrane sa používajú, len ak je to nanajvýš nevyhnutné a vtedy ich treba spravidla použiť viackrát. Na Hitre trvá lovecká sezóna na jelene od septembra do novembra. Keď raz bola na ceste do lekárne, stretla skupinu mladých ľudí, ktorí mali plné ruky práce s priväzovaním skoleného jeleňa o nákladnú plošinu na aute. Bolo to vo februári, mimo loveckej sezóny, a ona chvíľu zvažovala, že zastaví, vyžiada si mená, udá ich a tým mládež postihne zaslúžený trest. Pozbierala však všetky svoje sily a nechala to tak. Raz policajtom, navždy policajtom?

Už viac nie. Nie, došľaka.

Zostáva dvanásť dní. Osemnásty apríl.

Vypila posledný hlt Armagnacu, ľahla si na kopček a zavrela oči.

KAPITOLA 3

Holger Munch sa potil. Stál v hale vo Værnes a čakal, kým mu privezú prenajaté auto. Let meškal ako zvyčajne. Tentoraz bola na príčine hustá hmla, ktorá zahalila letisko Gardermoen. Holger si opäť spomenul na vedca Jana Fredrika Wiborga, ktorý spáchal samovraždu v Kodani po tom, ako skritizoval plány rekonštrukcie nového osloského letiska, ktoré nevyhovovali poveternostným podmienkam. Ani teraz, po osemnástich rokoch, nevedel nechať tento prípad tak – veľké mužské telo, ktoré vypadlo z príliš malého hotelového okna, bez dôvodu, tesne predtým, ako mal nórsky parlament Stortinget rozhodnúť o rekonštrukcii letiska. Prečo nebola ani dánska, ani nórska polícia ochotná poriadne prešetriť tento prípad? Myšlienky Holgera Muncha prerušila svetlovlasá dievčina pracujúca pre Europcars, ktorá zamumlala, že je na rade.

„Munch,“ odpovedal stroho, „auto by malo byť objednané.“

„Aha, tak to ste vy, komu majú v Osle otvoriť nové múzeum?“ žmurkla naňho dievčina v zelenej uniforme. On však žart nepochopil.

„Nie ste maliar?“ usmiala sa dievčina a ďalej veselo ťukala do počítača pred sebou.

„Čože? Nie, nie som maliar,“ odvetil Munch sucho, „v rodine sme maliara nemali.“ Mať také dedičstvo, nestojím tu, pomyslel si, keď mu dievčina podala papiere na podpis.

Holger Munch neznášal lietanie, a preto mal zlú náladu. Nebál sa, že by lietadlo spadlo. Vo voľnom čase sa venoval matematike, preto vedel, že pravdepodobnosť pádu lietadla bola menšia ako pravdepodobnosť, že v ten istý deň trafia človeka dva blesky. Nie, Holger Munch neznášal lietanie, pretože sa nezmestil na sedadlo.

„Hotovo,“ usmiala sa milo dievčina v zelenej uniforme a podávala mu kľúče. „Pekné, veľké Volvo V70, všetko je uhradené, doba požičania a dĺžka trasy nie sú stanovené, údaje môžete spresniť, kedy a kde len chcete. Šťastnú cestu!“

Veľké? Znova si z neho uťahuje, či sa ho len snaží upokojiť? Tu máte veľké auto s dostatočným priestorom, pretože ste pribrali toľko, že si takmer nevidíte na vlastné topánky? Kráčajúc k parkovisku vrhol Holger Munch pohľad na svoj odraz črtajúci sa vo veľkých oknách haly. Možno už bolo načase. Začať sa trošku hýbať. Zdravšie sa stravovať. Zhodiť pár kíl. V poslednom čase sa tým zaoberal z rôznych dôvodov. Behať za zločincami po uliciach, s tým skončil už dávno. Teraz mal pod sebou ľudí, ktorí to robili zaňho. Ale nie, ani preto to nerobil. V uplynulých týždňoch bol Holger Munch trocha márnivý. Ježiši, Holger, ty máš nový sveter? Preboha, Holger, tá bunda je nová? Bože, Holger, ty si si upravil bradu?

Odomkol Volvo, postavil telefón do držiaka a zapol ho. Pripásal sa a vyrazil do centra Trondheimu, a práve vtedy mu začali pípať doručené esemesky. Povzdychol si. Telefón bol vypnutý iba hodinu, odteraz bol znova dostupný, takže nemal ani chvíľu pokoja.

Za zlú náladu bolo lietanie zodpovedné iba sčasti. V poslednom čase bolo toho naňho veľmi veľa. Nielen v práci, ale aj doma. Holgerove prsty kmitali po dotykovej obrazovke telefónu, ktorý ho donútili kúpiť, pretože v súčasnosti to bol najnovší výdobytok modernej techniky a policajný zbor musel kráčať s duchom doby dokonca aj v meste Hønefoss, kde strávil posledných osemnásť mesiacov. Policajná stanica v Ringerike – na tomto mieste sa začala jeho policajná kariéra a sem sa po rokoch znova vrátil. Kvôli tomu, čo sa odohralo v zalesnenej oblasti Tryvann.

Sedem zmeškaných hovorov z policajného ústredia v osloskej mestskej časti Grønland. Dva zmeškané hovory od bývalej ženy. Jeden zmeškaný hovor od dcéry. Dva zmeškané hovory z domova dôchodcov. A nespočetné množstvo esemesiek. Holger Munch sa rozhodol ešte chvíľu ignorovať realitu a zapol rádio. Vyhľadal stanicu NRK Klassisk, otvoril okno a zapálil si. Cigareta bola jeho jediným zlozvykom, okrem jedla, no to boli dve navzájom neporovnateľné veci. S fajčením neplánoval Holger Munch skončiť, bolo mu jedno, koľko politikov si povymýšľa nové zákony, alebo koľko značiek so zákazom fajčenia umiestnia v jeho okolí. Ako napríklad na prístrojový panel prenajatého auta.

Ani mu na um nezišlo, aby prestal fajčiť. Fajčenie bolo niečo, čo mal Holger Munch veľmi rád, pretože mu pomáhalo myslieť. Používať rozum. Telo nechal na pokoji, pokiaľ mu rozum fungoval. V rádiu hrali Händlovo oratórium Mesiáš, ktoré nepatrilo medzi Munchove obľúbené skladby, ale nechal stanicu aj naďalej pustenú. Obľuboval skôr Bacha, páčil sa mu matematický rozmer v jeho skladbách. Emotívnych komponistov nemal veľmi v láske. Wagnerovo árijské vojnové burácanie či Ravelov svet plný impresionistických emócií. Munch inklinoval k vážnej hudbe práve preto, aby unikol ľudským emóciám. Ak by bol človek ako matematický príklad, bolo by všetko oveľa jednoduchšie.

Rýchlo pohladil obrúčku a myslel pritom na Marianne, svoju exmanželku. Od rozvodu uplynulo už desať rokov, ale on sa stále nevedel prinútiť k tomu, aby ju sňal z prsta. Ona mu volala? Možno by... Nie, samozrejme, že to bolo kvôli svadbe. Práve o svadbe s ním chcela hovoriť. Ich dcéra Miriam sa bude vydávať. Musia spolu prediskutovať praktické záležitosti. Nič viac. Holger Munch vyhodil ohorok von oknom a zapálil si ďalšiu cigaretu. Nepijem kávu. Alkoholu sa vyhýbam. Dopekla, tak si hádam môžem dopriať aspoň cigaretku. Holger Munch sa opil iba raz. Mal vtedy štrnásť a popíjal otcovo višňové víno na chate neďaleko mesta Larvik. Odvtedy sa alkoholu viac nedotkol. Necítil potrebu. Nemal naň chuť. Zničiť mozgové bunky? To by mu v živote nenapadlo. Na druhej strane cigaretu a taký hamburger by si neodoprel.

Odbočil na čerpaciu stanicu Shell postavenú priamo vedľa pohostinstva Stav, objednal si baconburger menu a zjedol ho na lavičke s výhľadom na Trondheimsfjord. Ak by mali kolegovia charakterizovať Holgera Muncha tromi slovami, prvé dve z nich by boli určite macher a profesionál. Chytrý by bolo asi až tretie a možno by ho niekto nahradil slovom zdržanlivý. Zaručene by ho však označili za machra. Zavalitý, no sympatický macher, ktorý sa nikdy nedotkol alkoholu, zbožňoval matematiku, klasickú hudbu, krížovky a šach. Možno bol trocha nudný, ale zato bol vynikajúci vyšetrovateľ. A spravodlivý veliteľ. To malo za následok, že nikdy nešiel s kolegami na pivo, a potom ako ho opustila manželka, nerandil so žiadnou inou ženou. Mal väčšie šťastie ako priemerný učiteľ z okresu Hurum, ktorý mal voľno dva mesiace v roku, a nebol nikdy nútený vstať uprostred noci a nemôcť vlastnej žene prezradiť, kam vlastne ide. Nikto nevyriešil toľko prípadov ako Holger Munch, to vedeli všetci. Všetci ho mali radi. Aj napriek tomu opustil Oslo a vrátil sa do Hønefossu.

Toto nie je degradácia, týmto ťa odveľujem. Podľa môjho názoru môžeš byť rád, že máš vôbec nejakú prácu.

Vtedy dal takmer výpoveď, priamo tam, pred Mikkelsonovou kanceláriou v Grønlande, no včas sa spamätal. Čo by inak robil? Pracoval pre bezpečnostnú službu? Holger Munch sa znova posadil do auta a vyrazil po diaľnici E6 do Trondheimu. Zapálil si ďalšiu cigaretu a šoféroval po mestskom obchvate smerom na juh. V prenajatom aute bola nainštalovaná aj navigácia, no on sa neobťažoval ju zapnúť. Vedel predsa, kam ide. Mia Krügerová. Na svoju bývalú kolegyňu myslieval vždy len v dobrom, tak ako aj teraz. Vtom mu zazvonil mobil.

„Pri telefóne Munch.“

„Kde v pekle trčíš?“ Na druhej strane linky bol Mikkelson, nabudený, či skôr na hranici srdcového infarktu ako zvyčajne. Ako tento muž vydržal pracovať ako šéf polície v Grønlande celých desať rokov, to bolo záhadou pre mnohých.

„Som v aute. Kde si ty, dopekla?“

„Kde v aute? Už si na mieste?“

„Nie, ešte nie som na mieste, práve som pristál, to by ti malo byť jasné. Čo chceš?“

„Iba si overujem, či postupuješ tak, ako sme sa dohodli.“

„Mám pri sebe aj ten spis, ktorý mám doručiť. Ak ti teda ide len o to,“ odfrkol Munch. „Bolo naozaj nevyhnutné, aby si ma poslal sem hore len po toto? Po nejaký odkaz? Veď na to sme mohli nasadiť naše policajné oddelenie.“

„Ty vieš veľmi dobre, prečo som ťa tam poslal,“ odpovedal mu Mikkelson, „a od teba očakávam, že tentoraz splníš rozkaz, ktorý si dostal.“

„Po prvé,“ zavrčal Munch a vyhodil ohorok von oknom, „nie som ti nič dlžný. Po druhé, nič ti nedlhujem. Po tretie, ty si zodpovedný za to, že viac nepoužívam rozum na to, na čo by som ho používať mal. Tak sklapni! Vieš, na čom teraz vlastne pracujem? Chceš to počuť, Mikkelson? Čím sa momentálne zaoberám?“

Druhá strana linky na okamih stíchla. Munch sa uškrnul. Ak bolo niečo, čo Mikkelson neznášal, bola to prosba o láskavosť. Vedel, že Mikkelson je podráždený, a užíval si pocit, že sa jeho bývalý šéf musí upokojiť, pretože teraz nešlo všetko tak, ako si predstavoval.

„Vyrieš to.“

„Áno, pane, rozkaz, pane,“ zaškeril sa Munch, pričom sa mu uprostred čela vytvorila vráska.

„Láskavo si nechaj ten ironický tón, Munch, a zavolaj mi, keď budeš mať niečo nové.“

„To aj urobím. Počkaj, ešte je tu jedna záležitosť...“

„Aká záležitosť?“ zavrčal Mikkelson.

„Ak nám pomôže, tak sa vrátim. Zbohom Hønefoss. A chcem naspäť svoje staré priestory na ulici Mariboesgate. Nebude to oficiálne policajné vyšetrovanie. A chcem naspäť aj svoj bývalý tím. Okej?“

V slúchadle nastalo chvíľu ticho a až potom zaznela odpoveď.

„To absolútne neprichádza do úvahy, Munch. To je...“ Munch sa usmial a zložil, skôr ako Mikkelson stihol pokračovať. Zapálil si ďalšiu cigaretu, znova zapol rádio a šoféroval ďalej smerom k mestečku Orkanger.

KAPITOLA 4

Mia Krügerová zaspala na pohovke pred kozubom, s dekou omotanou okolo tela. Snívalo sa jej o Sigrid, a keď sa zobudila, mala pocit, že jej sestra-dvojča je stále tam. Pri nej. Živá. A sú opäť spolu, tak ako kedysi. Sigrid a Mia. Mia a Sigrid. Dve malé nerozlučné dievčatá z mestečka Åsgårdstrand, narodené dve minúty po sebe, odlišné, no predsa rovnaké.

Mia chcela len jediné. Znova zaspať, aby tak mohla snívať o Sigrid, no prinútila sa vstať a ísť do kuchyne. Zjesť niečo na raňajky. Znížiť hladinu alkoholu v tele. Ak by totiž pokračovala týmto tempom, zomrela by okamžite, preto bola táto možnosť absolútne vylúčená.

18. apríl. Zostáva desať dní.

Musí to zvládnuť a vydržať ešte tých desať dní. Prinútila sa zjesť knäckebrot a zvažovala ešte pohár mlieka, no nakoniec si napustila pohár vody. Dva poháre vody s dvoma tabletkami, ktoré vybrala z vrecka nohavíc. Nezáležalo na tom, aké tabletky to boli, jedna bola svetlomodrá a druhá biela.

Sigrid Krügerová

Milovaná sestra, priateľka a dcéra 11. 11. 1979 – 18. 4. 2002

Z celého srdca milovaná a horko oplakávaná

Mia Krügerová sa znova posadila na pohovku a čakala, kým začnú tabletky účinkovať. Otupia jej zmysly a vytvoria tak bariéru medzi ňou a svetom. To práve teraz potrebovala. Ubehli tri týždne, odkedy sa videla naposledy v zrkadle, no teraz sa musela dať trochu do poriadku. Osprchovať sa v kúpeľni na druhom poschodí. Vyhýbala sa tomu tak dlho, ako sa len dalo, nechcela sa vidieť vo veľkom zrkadle, ktoré predchádzajúci majiteľ namontoval na dvere. Chcela pohľadať skrutkovač a odstrániť ten pohľad. Cítila sa mizerne a nepotrebovala si to nijako potvrdzovať. Bola slabá, nemala silu na nič. Iba hltať tabletky. A piť drinky. Tekuté válium, ten jemný úsmev v jej krvi, bola vynikajúca ochrana pred všetkými ostňami, ktoré kolovali v jej tele dlhý čas.

Premohla sa, vstala z pohovky, vyšla hore schodmi do kúpeľne a takmer dostala šok, keď sa zbadala v zrkadle. To nebola ona, ale nejaká mátoha, niekto iný. Mia Krügerová nebola nikdy štíhla, no teraz bola až chorobne vychudnutá. Vždy bola zdravá a silná, ale zo zdravej a silnej ženy neostalo takmer nič. Vyzliekla si sveter a šortky a zostala stáť pred zrkadlom iba v spodnej bielizni. Nohavičky na nej viseli, mäso z brucha a bokov kamsi zmizlo. Opatrne vystrela ruku, prešla ňou po vytŕčajúcich rebrách a cítila ich tak zreteľne, že by ich mohla spočítať. Donútila sa podísť bližšie k zrkadlu, zastala tesne pred ním a jej zrak spočinul na vlastnom spustošenom výzore. Všetci jej závideli modré oči. Nepoznám Nóra, ktorý má také krásne modré oči ako ty, Mia, povedal jej raz ktosi. Dodnes si pamätá na to, ako hrdo sa po týchto slovách cítila. Výnimočné oči. Znelo to nádherne. Ale vtedy chcela zapadnúť a nechcela sa odlišovať. Aj Sigrid bola výnimočne krásna. Žeby to bolo práve vďaka žiarivým modrým očiam? Lenže zo žiarivých modrých očí dnes nezostalo nič. Už teraz boli mŕtve, už nemali iskru, nevyžarovali život a bielko bolo skôr červené ako biele.

Zohla sa k nohaviciam, vo vrecku našla ďalšie dve tabletky, vložila si ich do úst a zapila prúdom vody z vodovodného kohútika. Opäť sa postavila pred zrkadlo a pokúšala si narovnať chrbát. Stará mama sa jej prihovárala slovami moja malá Indiánka. Pokojne mohla byť Indiánkou, nebyť jej modrých očí. Indiánkou z kmeňa Kiovov, Siouxov či Apačov. Indiáni ju fascinovali od detstva, už vtedy bolo jasné, komu drží palce. Kovboji boli tí zlí, Indiáni zasa tí dobrí. Ako sa dnes máš, Mia-Mesačný svit? Mia si priložila ruku k tvári a s láskou myslela na svoju starú mamu.

Stála tam a pozerala na svoje dlhé, hebké havranie vlasy, spočívajúce na drobných pleciach. Už dlho si ich nenechala dorásť do takejto dĺžky. Nakrátko sa dala ostrihať po tom, ako nastúpila na policajnú akadémiu. Nechodila ku kaderníkovi, strihala sa sama doma, veď stačilo iba vziať nožnice a vlasy odstrihnúť. Robila to najmä preto, aby ostatným ukázala, že jej nezáleží na tom, či je pekná, alebo nie. Nebola posadnutá svojím výzorom a líčidlá takmer nepoužívala. Si prirodzene krásna, moja malá Indiánka, povedala jej stará mama v ten večer, keď boli doma v Åsgårdstrande, sedeli spolu pred kozubom a stará mama jej zapletala vlasy. Pozrime sa na tie krásne viečka. A tie nádherné dlhé mihalnice! Veď teba nalíčila sama príroda. Líčením sa nemusíš vôbec zaoberať. My sa nekrášlime kvôli chlapcom. Oni k nám prídu vtedy, keď nastane správny čas. Kým bola so svojou starou mamou, bola Indiánka. Keď bola v škole, bola opäť Nórkou. A bolo to úplne skvelé.

Zrazu jej prišlo mierne nevoľno, pravdepodobne z tabletiek. Okrem vnútorného pokoja mali tieto malé tabletky aj nepríjemné vedľajšie účinky, ale pravda bola, že Mia sa nikdy neobťažovala skontrolovať, aké tabletky to vlastne kombinuje. Jednou rukou sa oprela o stenu a čakala, kým nevoľnosť prejde. Zdvihla pohľad a nútila sa stáť pred zrkadlom ešte malú chvíľu. Nútila sa pozerať sama na seba. Naposledy.

Zostáva desať dní. 18. apríl.

Vôbec nepremýšľala o tom, aké to bude. Jej posledná chvíľa. Či ju to bude bolieť. Či bude ťažké opustiť tento svet. Neverila príbehom o tom, ako sa pred smrťou premietne umierajúcemu pred očami celý život. Mohla to byť pravda? Bolo to vlastne jedno. Indiánka s modrými nórskymi očami. Dlhé čierne vlasy, ktoré si vždy strihala, no ktoré sa jej teraz vlnili na vyziabnutých pleciach.

Dala si vlasy za uši a pozorne študovala jazvu pri ľavom oku. Rez dlhý tri centimetre, značka, ktorá nie a nie zmiznúť. Výsluch podozrivého z vraždy. Telo mladej lotyšskej dievčiny plávajúce v rieke Akerselva. Mia bola nepozorná a bezradná. Keby nebola zbadala nôž včas a nestihla sa uhnúť, bola by dnes slepá. Oko mala prelepené páskou niekoľko mesiacov a za obe zdravé oči mohla ďakovať lekárom z Univerzitnej nemocnice Ullevål. Stojac pred zrkadlom zdvihla ľavú ruku a skúmala miesto, kde jej chýbali články prsta. Jediný podozrivý, malá farma neďaleko mestečka Moss. Dávaj si pozor na psa. Rotvajler útočil na krk, no ona, našťastie, stihla zdvihnúť ruky v obrannom geste. Dodnes cítila psie zuby na svojich prstoch, spomínala si na paniku, ktorá ju zachvátila a rozlievala sa jej po tele počas tých dlhých sekúnd, kým stihla vytiahnuť zbraň z puzdra a streliť to dotieravé psisko do hlavy.

Zrak jej spočinul na motýľovi, vytetovanom tesne nad lemom nohavičiek, ktorého si dala urobiť ako devätnásťročná v Prahe. Stretla Španiela, letnú lásku. Vypili spoločne až príliš veľa becherovky a obaja sa ráno zobudili s novým tetovaním. Ona s malým žltozeleným motýľom pri panvovej kosti. Pri tejto spomienke sa Mia takmer usmiala. Viackrát rozmýšľala, že si ho dá odstrániť, znechutená svojou mladíckou nerozvážnosťou, no nikdy sa na to neodhodlala. A teraz to už bolo vlastne jedno.

Prstami prešla po striebornom náramku na pravej ruke. Aj Sigrid dostala podobný náramok, ako darček ku konfirmácii. Boli to náramky pre deti, so srdiečkom, s kotvou a so začiatočným písmenom. M ako Mia a S ako Sigrid. V ten večer, potom ako sa oslava skončila a hostia odišli domov, sedeli spolu v ich izbe v Åsgårdstrande, keď Sigrid nečakane navrhla, aby si ich vymenili. Ja si vezmem tvoj a ty si zoberieš môj. Odvtedy si ho Mia nikdy nezložila z ruky. Tabletky začali účinkovať a tentoraz sa Mia cítila mimo viac ako inokedy. Nevedela zaostriť na svoj odraz v zrkadle. Namiesto nej tam bola len duchom neprítomná mátoha. S jazvou pri ľavom oku a s malíčkom, ktorému chýbali dva posledné články. A s motýľom vytetovaným tesne nad lemom nohavičiek. Chudé plecia a vychudnuté nohy. Indiánka so smutnými modrými, takmer mŕtvymi očami. Dlhšie sa už nedokázala na seba pozerať, odvrátila pohľad a pomaly sa odtackala do sprchy. Postavila sa pod prúd horúcej vody a stála tam dovtedy, kým sa teplá voda neminula úplne. Pri spiatočnej ceste sa zrkadlu radšej vyhla. Nahá zišla do obývačky a vyutierala sa dosucha pred kozubom, v ktorom nikto nezakúril. Zašla do kuchyne a naliala si ďalší drink. V jednej zásuvke našla nové tabletky. Užila ich všetky a popritom sa stihla aj obliecť. Bola ešte väčšmi otupená ako predtým. Čistá navonok a čoskoro aj vnútri.

Mia si nasadila čapicu, obliekla si bundu a vyšla z domu. Znovu zamierila k moru, posadila sa na vyvýšeninu a s pohľadom upretým na horizont zavrela oči. Føling i Fjæra. Čo to znamená? Aha, áno, je to lokálny antifilmový nórsky festival, založený celebritami, ktoré boli presvedčené o tom, že nórska kinematografia by sa mala uberať iným smerom. Mia Krügerová mala filmy veľmi rada, no akosi nevedela pochopiť, že sa nórska kinematografia zlepší, ak sa ľudia nebudú zúčastňovať na tomto festivale. Naštvala sa zakaždým, keď sa nejaký chudák pokúsil natočiť film o policajtovi či policajtke. Mnohokrát vyšla jednoducho z kinosály, súcitiac s tým chudákom hercom, ktorému boli repliky pridelené, pričom ho režisér požiadal, aby toto urobil takto a toto zasa inak. Skrátka to bolo príšerne trápne. Bolo by treba organizovať viac nezávislých festivalov, ako je Føling i Fjæra. Mia Krügerová sa usmiala sama pre seba a odpila si z fľašky, ktorú si vzala so sebou. Bolo nad slnko jasnejšie, že ak by sem neprišla zomrieť, pokojne by sa tu usadila.

18. apríl.

Prišlo to nečakane jedného dňa, takmer ako zjavenie, no odvtedy bolo všetko vlastne tak, ako by malo byť. Sigrid našli mŕtvu 18. apríla 2002, v pivnici v osloskej mestskej časti Tøyen. Ležala na prehnitom matraci, s ihlou ešte vždy vpichnutou v žile. Ani si len nepovolila pásku. Predávkovala sa takmer okamžite. O desať dní to bude presne desať rokov. Malá, sladká, úžasná, krásna Sigrid umrela na predávkovanie heroínom v nejakej zasvinenej pivnici. A to iba týždeň potom, ako ju Mia odviezla z odvykacej kliniky vo Valdres. Po štyroch týždňoch na vidieku vyzerala Sigrid priam senzačne. Mala červené líca a znova sa smiala. V aute cestou späť do Osla to bolo presne tak ako predtým. Obe boli spolu, vysmiate, hravé ako kedysi v záhrade ich domu v Åsgårdstrande.

„Ty si Snehulienka a ja som Šípková Ruženka.“

„Ale ja chcem byť Šípková Ruženka! Prečo musím byť vždy Snehulienka?!“

„Lebo máš tmavé vlasy, Mia.“

„Aha, to preto?”

„Áno, Mia, preto. To ti ešte nenapadlo?”

„Nie.“

„Si hlúpa.“

„Tak to teda nie som!”

„Nie, to nie si.“

„Prečo sa vlastne hráme na Snehulienku a Šípkovú Ruženku? Takto musíme obe spať sto rokov a čakať na princa, ktorý nás zobudí. To teda nie je žiadna sranda. A okrem nás tu nikto iný nie je.“

„Raz príde, Mia, uvidíš. On sa jedného dňa určite ukáže.“

Sigridiným princom bol jeden idiot z Hortenu. Zmyslel si, že bude muzikantom. Dokonca si založil hudobnú skupinu, tá však nikdy nikde nehrala, všetci jej členovia sa len flákali, vysedávali v parku, húlili hašiš, brali speed a do žíl si pichali heroín. On. Ten hnusný, vycivený, namyslený lúzer. Mia Krügerová nedokázala ani len vysloviť jeho meno. Iba myšlienka naňho v nej vyvolala takú nevoľnosť, že sa musela zdvihnúť a zadržať dych. Išla po chodníku, pozdĺž vyvýšeniny, potom okolo lodenice, až kým neprišla k mólu. Tam sa posadila. Odtiaľ videla všetko, čo sa dialo na pevnine. Ľudí, ktorí sa zaoberali svojimi vlastnými vecami. Koľko je vlastne hodín? Rukou si zatienila oči a pozrela sa na nebo. Hádala, že vzhľadom na polohu slnka na oblohe môže byť asi dvanásť, možno jedna poobede. Ešte raz si odpila z fľašky a vtedy pocítila, že tabletky začínajú účinkovať, otupovať zmysly tak, až jej bolo všetko jedno. Nohy spustila cez okraj móla a nechala ich hompáľať sa nad vodou. Tvár nastavila slnku.

Markus Skog.

Sigrid mala len osemnásť, ten kretén mal dvadsaťdva. Presťahoval sa do Osla a väčšinu času trávil v parku Plata. O pár mesiacov neskôr s ním začala chodiť do parku aj Sigrid. Odvykacia liečba trvala štyri týždne. Nebolo to prvýkrát, čo ju v liečebni vyzdvihla. Tentoraz to však vyzeralo iné. Nová motivácia. Nebol to ten typický feťácky úsmev, samé klamstvá, zatĺkanie, čakanie na to, kým vyjde von, len aby si zaobstarala dávku. Nie, teraz bolo v jej očiach niečo iné. Pôsobila vyrovnane, vyzeralo to, ako keby sa niekdajšia Sigrid vrátila. V posledných rokoch myslela Mia na svoju sestru tak často, až sa jej v hlave musela urobiť diera. Prečo práve Sigrid? Z nudy? Alebo to bolo kvôli mame a otcovi? Či to bolo len kvôli tomu odporne vychudnutému blbcovi, jej takzvanej „láske“? Mama bola občas prísna, ale mala na to svoje dôvody. Otec bol niekedy až príliš milý, ale to s tým asi nemalo nič spoločné. Eva a Kyrre Krügerovci adoptovali dvojčatá hneď po narodení. Na adopcii sa dohodli s biologickou matkou ešte pred pôrodom. Ona bola mladá, sama, nemohla, nechcela alebo ich možno nevedela vychovávať. A pre bezdetný pár boli dvojčatá darom z nebies. Zo všetkého najviac si želali mať dievčatá, preto prežívali neskutočné šťastie.

Ona, mama, Eva, bola učiteľkou na základnej škole Åsgården. On, otec, Kyrre, bol obchodník s farbami a vlastnil predajňu Ole Krüger a spol. v centre Hortenu. Mia hľadala a pátrala po dôvodoch z domova, ktoré by mohli objasniť, prečo práve Sigrid musela skončiť ako feťáčka. No nikdy nijaký neobjavila.

Markus Skog.

Všetko bola jeho vina. A stalo sa to iba týždeň potom, ako prišla Sigrid domov z Valdres. Ten spoločne strávený čas v byte na Vogtsgate bol nezabudnuteľný. Sigrid a Mia. Mia a Sigrid. Snehulienka a Šípková Ruženka. Zlatíčka boli opäť spolu. Mia si dokonca vzala na pár dní voľno z práce, prvýkrát po veľmi dlhom čase. V jeden večer však našla na kuchynskom stole lístok s odkazom.

Musím sa porozprávať s M. Hneď sa vrátim. S.

Mia Krügerová vstala z móla a neisto kráčala hore k domu. Už sa mierne tackala. Bol najvyšší čas zhltnúť ďalšie tabletky. A dať si ešte jeden drink.

KAPITOLA 5

Holger Munch bol už unavený zo šoférovania, preto odbočil z cesty, aby si na chvíľu odpočinul. Našiel odpočívadlo a vystúpil z auta, aby si trocha ponaťahoval končatiny. Už bol takmer v cieli svojej cesty, zostávalo mu len pár kilometrov k tunelu Hitra. Nemusel sa však nikam ponáhľať. Muž, ktorý ho mal previezť člnom na ostrov, mal z nejakých dôvodov čas až okolo druhej poobede a Holger Munch nemal chuť vyzvedať. Miestny policajný zamestnanec, s ktorým sa Holger rozprával, pôsobil skôr komótnym dojmom. Nemal žiadne predsudky voči kolegom pracujúcim na okresných oddeleniach, no on bol v Osle zvyknutý na trocha iné pracovné nasadenie. Teda nie práve teraz, pretože práca na policajnej stanici v Ringerike jednoznačne nepatrila medzi tie najnamáhavejšie. Munch potichu zahrešil. Nenávistne pomyslel na Mikkelsona, no potom sa rýchlo zháčil. Nebola to Mikkelsonova chyba. Na policajnej stanici prebiehalo interné vyšetrovanie a on vedel, že po jeho skončení príde k zmenám. Ale aj tak.

Munch sa posadil na lavičku a zapálil si cigaretu. Jar prišla tento rok do Trøndelagu o niečo skôr. Na viacerých stromoch sa už zeleneli listy a po snehu nebolo takmer ani stopy. Niežeby vedel niečo o tom, kedy jar prichádza do Trøndelagu, ale dosť sa o tom diskutovalo v lokálnom rádiu. Namiesto počúvania hudby chcel počuť najnovšie správy. Či sa im dole v Grønlande stále darilo udržať vec v tajnosti, alebo či nejaký idiot podsunul informácie niektorému dychtivému novinárovi, ktorý za podobné informácie ochotne zaplatil. Ale našťastie sa jeho obavy nenaplnili, o malom dievčatku obesenom na strome v Maridalene zatiaľ nikto nevedel. Telefón vyzváňal a pípal počas celej cesty, no Holger na to nereagoval, pretože nechcel volať ani odpisovať na esemesky, pokým sedel za volantom. Bol svedkom až príliš mnohých nehôd, pri ktorých ľudia zišli z cesty alebo niekoho zrazili, a to len pre niekoľkosekundovú nepozornosť. Okrem toho to nebolo nič také, čo by nemohlo počkať. A chvíľka voľnosti nikomu neuškodí.

Nerád to sám pred sebou priznával, ale niekedy toho bolo aj naňho veľa. Celý ten pracovný zhon a k tomu všetkému sa pridružovali aj malé rodinné udalosti. Nemal nič proti návštevám svojej mamy v domove dôchodcov. Nemal nič proti pomoci, ktorú jeho dcéra potrebovala pri svadobných prípravách. A už vonkoncom nemal nič proti hodinám stráveným s Marion, vnučkou, ktorá len nedávno oslávila šieste narodeniny. No napriek tomu cítil, že niečo nie je celkom v poriadku.

On a Marianne. Nikdy si nepredstavoval, že by to mohlo dopadnúť inak. Najmä nie teraz, po desiatich rokoch, keď stále cítil, že je v ňom niečo pokazené a nechce sa to opraviť. Zahnal tú myšlienku do úzadia a skontroloval telefón. Iba dva nové zmeškané hovory od Mikkelsona. Presne vedel, čoho sa týkali, takže nemal nijaký dôvod zavolať mu späť. Iba jedna esemeska, od dcéry Miriam, ako vždy krátka a neosobná. Jeden zmeškaný hovor bol od exmanželky Marianne. Och, dočerta, zabudol zavolať do domova dôchodcov. Bola streda. Vlastne tam mal zavolať, skôr ako nasadol do auta. Našiel číslo, opäť vystúpil z auta a ešte raz si ponaťahoval končatiny.

„Domov dôchodcov Høvikveien, pri telefóne Karen.“

„Dobrý deň, Karen, tu je Holger Munch.“

„Dobrý deň, Holger, ako sa máte?“ spýtal sa ho jemný hlas na druhom konci linky. Munch sa takmer začervenal, očakával, že telefón zdvihne niekto zo starších opatrovateľov a zvyčajným spôsobom. Ježiši, Holger, ty máš nový sveter? Preboha, Holger, tá bunda je nová? Bože, Holger, ty si si upravil bradu?

„Mám sa dobre, ďakujem,“ odpovedal Holger, „ale chcel by som vás poprosiť o láskavosť.“

„Tak to už vysypte, Holger,“ zasmiala sa žena v telefóne.

Takto to prebiehalo už niekoľko rokov. Karen bola zamestnaná v domove dôchodcov, v ktorom jeho mama dlho odmietala bývať. Ale teraz to vyzeralo tak, že sa konečne upokojila.

„Dnes je streda,“ povzdychol si Munch.

„Nestihnete to?“

„Nie, bohužiaľ,“ odvetil Munch, „som odcestovaný.“

„Chápem,“ povedala Karen a pousmiala sa. „Skúsim zistiť, či ju niekto nemôže odviezť, a ak neuspejem, tak jej zavolám taxík.“

„Samozrejme, že za taxík zaplatím,“ odpovedal rýchlo Munch.

„Bez problémov.“

„Ďakujem vám, Karen.“

„Rado sa stalo, Holger. Stihnete to budúcu stredu? Môžem s vami rátať?“

„Budem sa zo všetkých síl snažiť.“

„Tak sa možno uvidíme budúci týždeň.“

„Je to veľmi pravdepodobné,“ zamrmlal Munch. „Ešte raz vám ďakujem. A nezabudnite ju odo mňa pozdravovať.“

„Spoľahnite sa.“

Munch zložil a posadil sa opäť na lavičku. Prečo ju nepozveš von? Ublížilo by to niekomu? Na kávu? Do kina?

Rýchlo túto myšlienku zahnal a vtom mu v telefóne zapípal doručený mail. Bol odporcom takejto technológie, bol proti týmto novým telefónom, v ktorých bolo všetko zhromaždené na jednom mieste. To už nebude mať nikdy pokoj? No v tejto chvíli mu krátke rozptýlenie prišlo vhod. Pousmial sa, otvoril mail a prečítal si novú úlohu od Juriho, Rusa, ktorého stretol pred pár rokmi prostredníctvom internetu. Bolo to na stránke math2.orgs.messageboard. Na tomto mieste sa stretávajú najväčší machri na svete. Juri mal niečo vyše šesťdesiat a bol profesorom v Minsku. Nenazval by ho práve priateľom, pretože sa s ním nikdy osobne nestretol, vymenili si však mailové adresy a udržiavali občasný kontakt. Diskutovali o šachu a nezriedka si precvičovali mozog rôznymi hádankami a úlohami. Tak ako aj teraz.

Objem vody v zásobníku sa každú minútu zdvojnásobuje. Zásobník sa naplní za hodinu. Koľko času treba na to, aby sa zásobník naplnil do polovice? J. Munch si zapálil ďalšiu cigaretu a chvíľku premýšľal, než prišiel na správnu odpoveď. Zábavné. Juri sa mu pozdával. Uvažoval o tom, že si raz urobí výlet a navštívi ho. Napokon prečo nie? Nikdy v Bielorusku nebol. A prečo by nemohol navštíviť známeho, ktorého spoznal na internete? Známych zo zahraničia poznal momentálne neúrekom. Mrmichigan40 z Ameriky, margrete_08 zo Švédska, Birrrdman z Južnej Afriky. Šachisti a matematickí machri, no predovšetkým ľudia, ktorí si rovnako ako on povedali, prečo nie. Urobiť si výlet, spoznať nových ľudí, to sa predsa robieva. A on nebol až taký starý. Už si ani nepamätal, kedy naposledy niekam vycestoval. Na chvíľu zahliadol svoj odraz na telefónnom displeji a položil ho radšej na lavičku vedľa seba. Päťdesiatštyri rokov. Necítil sa na päťdesiatštyri. Cítil sa oveľa staršie. Zostarol minimálne o desať rokov vtedy, keď mu Marianne povedala o učiteľovi z Hurumu. Pokúšal sa zostať pokojný. Niekde vnútri to vlastne tušil. Dlhé dni strávené v práci, jeho nekonečná neprítomnosť, a aj keď bol občas doma, mysľou bol niekde úplne inde. Muselo to mať nejaké následky, ale vtedy a takým spôsobom? Bola celkom vyrovnaná, takmer akoby si svoj prejav pripravovala. Stretli sa na nejakom kurze a odvtedy boli v kontakte. Vzájomné city sa stupňovali. Párkrát sa aj tajne stretli, no nechcela sa voči nemu zachovať nečestne. On sa nedokázal ovládnuť a zostať pokojný. On, ktorý nikdy v živote nezdvihol ruku na iného človeka. Zareval a šmaril tanier s večerou o stenu. Kričal a chcel ju dobehnúť. Strašne sa teraz za to hanbil. Plačúca Miriam vyšla zo svojej izby. Vtedy mala len pätnásť, nebola dvadsaťpäťročnou ženou zrelou na vydaj. Celých pätnásť rokov strávila so svojou matkou. Na tom nie je nič zvláštne. Ale ako dlho bol doma on? Koľko času strávil s nimi po celé tie roky on? Zachvel sa, než odpísal na Miriaminu správu, krátku a chladnú, demonštrujúcu, aký bol ich vzťah po celé tie roky. Musel na to myslieť aj teraz. Akoby nestačilo, že spis, ktorý mal v aute, ho už dostatočne rozčuľoval.

Mohol by si priplatiť ešte zopár tisíc? Rozhodli sme sa pozvať aj bratancov a sesternice. M. Svadba. „Samozrejme,“ odpísal jej, pridal do esemesky smajlíka, no potom ho zasa vymazal. Správu odoslal a myslel pri tom na Marion, svoju vnučku. Miriam mu po pôrode otvorene povedala, že si nie je istá, či bude pre malú dobré, ak sa s ním bude stretávať. Našťastie si to potom rozmyslela. Na chvíle s malou sa vždy neskutočne tešil. Hodiny strávené so šťastnou a úprimnou Marion boli svetlom jeho života. Úprimne povedané, potom ako sa presťahoval do mestečka Hønefoss, bol jeho život veľmi pochmúrny. Spoločný dom prenechal po rozvode Marianne. Pripadalo mu to ako správna vec. Nechcel, aby sa musela odsťahovať ďaleko od priateľov, školy a hádzanej. Kúpil si preto byt v osloskej časti Bislett, ktorý bol dostatočne blízko, no zároveň dostatočne ďaleko od práce. Byt si ponechal aj potom, ako sa znova presťahoval. Jeho súčasným bydliskom bola malá kutica na ulici Ringveien, neďaleko tamojšej policajnej stanice. Veci mal ešte stále zabalené v kartónových škatuliach. Nezobral si toho so sebou veľa, dúfal, že keď búrka prehrmí, vráti sa čo najskôr do hlavného mesta. Odvtedy už ubehli dva roky, on býval na rovnakom mieste, s nevybalenými vecami a s domovom na dvoch rozličných miestach. Prestaň sa ľutovať. Sú ľudia, ktorí sú na tom horšie ako ty.

Munch zadusil cigaretu a myšlienky mu zaleteli k spisu v aute. Náhodný okoloidúci našiel šesťročné dievča obesené na strome v Maridalene. Na podobný prípad nenatrafil už veľmi dlho. A to sa v Grønlande pohybovali naozaj čudní ľudia. Opäť zdvihol telefón a poslal Jurimu odpoveď.

59 minút JHM

Munch to nerád priznával, ale zo spisu spočívajúceho na sedadle spolujazdca mu naskakovala husia koža. Naštartoval motor, odbočil na hlavnú cestu a pokračoval v jazde smerom na východ do Hitry.

KAPITOLA 6

Muž s vytetovaným orlom na krku si na túto príležitosť obliekol rolák. Keď bol mladší, okolie železničnej stanice Oslo S patrilo k jeho obľúbeným miestam. Všade bolo veľa ľudí a pre človeka z jeho fachu to bolo priam ideálne miesto. No teraz okolie sledovali kamery, takže bolo takmer nemožné nájsť si nejaký kút a zašiť sa tam. Už dávnejšie začal presúvať svoje stretnutia a finančné transakcie na iné miesta – do kinosál, predajní s kebabom či na miesta, kde nepôsobil nápadne, ak by sa platby stali predmetom policajného vyšetrovania. Stávalo sa to však veľmi zriedka a už dlhší čas sa podobným veľkým finančným transakciám vyhýbal. Okrem toho sa zdržiaval radšej na bezpečných miestach.

Muž s orlím tetovaním na krku si stiahol klobúk hlbšie do čela a vošiel do staničnej haly. Miesto stretnutia nevybral on, no ponúkaná suma bola taká veľká, že takmer okamžite súhlasil. Nevedel, ako sa o ňom kupujúci dozvedel. Jedného dňa dostal esemesku s obrázkom, inštrukciami a so sumou. A on urobil to čo vždy. Odpísal „ok“ bez toho, aby kládol akékoľvek otázky. Nepochybne to bola veľmi čudná zákazka, nikdy nič podobné nerobil, ale počas všetkých tých rokov sa naučil neklásť otázky, vykonať to, čo bolo treba, a dostať zaplatené. Takýmto spôsobom prežíval a vo svete tieňov ho ešte vždy pokladali za dôveryhodnú osobu. Z času na čas boli zákazky mizernejšie, zisk čoraz menší a on bol preto nútený zobrať niečo väčšie a riskantnejšie, aby vôbec zarobil. Podobne ako teraz. Bizarná ponuka, áno, nanajvýš čudná, ale dobre zaplatená. A finančná injekcia bola presne to, čo momentálne potreboval.

Oblekové sako, pekné nohavice, vyleštené topánky, kufrík, rolák, a k tomu všetkému aj falošné okuliare. Muž s vytetovaným orlom na krku vyzeral ako presný opak samého seba, čo bolo aj jeho zámerom. Keďže v jeho povolaní nemohol človek nikdy vedieť, kedy príde polícia a nariadi kompletnú osobnú prehliadku, bolo istejšie byť na tej bezpečnej strane. A on teraz vyzeral ako šéf nejakej akciovej spoločnosti, ako hociktorý podnikateľ. Hoci sa tomu dalo len ťažko uveriť, muž s orlím tetovaním na krku pôsobil márnivým dojmom. On sám nechcel byť zadržaný za to, že vyzerá ako príslušník nejakej samoľúbej elity, pretože obľuboval svoj drsný vzhľad, ku ktorému neodmysliteľne patrilo tetovanie a kožená bunda. Tieto hnusné vyžehlené nohavice mu padali pri každom kroku a on sa v nich cítil ako totálny idiot. A k tomu všetkému ho omínalo tesné sako a nové vyleštené hnedé topánky. Ale takto to muselo byť. Stanovená suma, ktorá naňho čakala v jednej z úložných schránok, mu za to nepohodlie stála. Určite. Istý čas bol úplne na mizine. Tieto peniaze súrne potreboval. A hneď po akcii to aj oslávi. Mierne sa uškrnul a pokojne, opatrne pokračoval v chôdzi cez staničnú halu.

Prvú správu dostal zhruba pred rokom a odvtedy prichádzali pravidelne. Boli to vždy esemesky s obrázkom a so sumou. Pri prvej správe si myslel, že je to možno žart. Požiadavka bola nanajvýš špeciálna a zvláštna, ale aj napriek tomu úlohu splnil. A dostal za ňu zaplatené. Aj druhýkrát, pričom požiadavka bola rovnaká. Zastavil sa pri stánku Narvesen a kúpil si noviny spolu s balíčkom cigariet. Ako každý deň po ceste domov z práce. Nič, čo by bolo nezvyčajné pre tohto firemného šéfa. Strčil si noviny pod pazuchu a kráčal ďalej smerom k miestnosti s úložnými schránkami. Postavil sa pred vchod a poslal správu.

Som tu.

Chvíľu čakal na odpoveď. Ako vždy, tak aj teraz prišla takmer okamžite. Obsahovala číslo úložnej schránky a kód potrebný na jej otvorenie. Nenápadne sa poobzeral okolo seba, potom vošiel dnu a zamieril k správnej schránke. Na železničnej stanici Oslo S stačil iba jeden kľúč na otvorenie podobnej schránky. To znamenalo koniec všetkým tým kľúčom, ktoré si ľudia podávali potajme v bočných uličkách.

Muž s orlím tetovaním na krku vyťukal na klávesnici doručenú číselnú kombináciu a počul cvaknutie v zámke tesne predtým, ako sa schránka otvorila. Opäť v nej ležala hnedá obálka. Vybral ju, poobzeral sa dookola, otvoril kufrík a rýchlo vložil obálku dnu. Usiloval sa pri tom správať čo najmenej podozrivo, keďže priestor monitorovali kamery. S úsmevom na perách skonštatoval, že tentoraz je obálka o čosi tučnejšia. Posledná zákazka. Už bolo načase mať aj túto záležitosť z krku.

Opustil miestnosť s úložnými schránkami, vyšiel hore schodmi, prešiel halou a vošiel do predajne Burger King. Zamieril na toalety a v jednej z nich sa zamkol. Otvoril kufrík a vybral z neho obálku. Už to dlhšie nevydržal. Široko sa usmieval, keď obálku otvoril a zbadal jej obsah. Nielenže sa v nej nachádzala dohodnutá suma peňazí, okrem toho tam bolo aj vrecúško s bielym práškom. Netušil, kto je zadávateľom objednávky, no dotyčná osoba mala očividne dobré kontakty a dôveryhodné informácie. Tí, čo ho poznali, vedeli, že má biely prášok veľmi rád. Vytiahol telefón a ako vždy, aj teraz odpísal.

Ok. Ďakujem.

Zvyčajne v správe neďakoval, toto bola čisto obchodná záležitosť, nič osobné, ale teraz nemohol byť taký neosobný, keďže dostal nielen peniaze navyše, ale aj odmenu. O pár sekúnd neskôr mu prišla odpoveď.

Uži si to!

Muž s vytetovaným orlom na krku sa usmieval, keď vkladal obálku spolu s jej obsahom späť do kufríka a vracal sa do staničnej haly.

KAPITOLA 7

Mia Krügerová sedela na skalnom výbežku, bielu čiapku mala nasadenú na havraních vlasoch a pletenú deku si omotala okolo tela. Bolo poludnie. V lekárni začula, ako niekto vraví, že toho roku prišla jar do Trøndelagu o niečo skôr. Podľa nej však bolo vonku stále veľmi chladno a nevedela sa akosi stotožniť s týmto konštatovaním hlásajúcim teplo. Chýbalo už len šesť dní. Šesť nezaškrtnutých políčok v kuchynskom kalendári v nej vyvolávalo radosť.

Smrť nie je zlá.

Rozlieval sa jej v tele a bol čoraz silnejší. Pokoj. Vedomie, že čoskoro bude mať navždy pokoj. Vo vrecku zimnej bundy našla zopár tabletiek, ktoré vzápätí zapila vodou z fľašky, ktorú si vzala so sebou von. Usmiala sa najprv sama pre seba a potom aj smerom k moru. Na horizonte sa práve zjavila rybárska loď. Aprílové slnko sfarbilo oblaky dožlta a tie sa odrážali na hladine mora pred skalným výbežkom. V uplynulých dňoch veľa premýšľala. Myslela na svojich najbližších a na ľudí, ktorí jej boli najbližší. Zostala sama a čochvíľa sa aj ona pominie. Zmizne z planéty. Z tohto sveta, akoby bola povedala jej stará mama. Mia sa usmiala a ešte raz si odpila z fľašky.

Sigrid bola tá zaujímavá. Sigrid so svojimi svetlými vlasmi, úspešná v škole, hrajúca na priečnej flaute, trénujúca hádzanú, priateľská ku všetkým. Mia nemala nikdy nič proti pozornosti, ktorej sa Sigrid dostávalo. A Sigrid nepatrila k tým, ktorí by vzbudenú pozornosť akýmkoľvek spôsobom zneužívali. Nikdy nepovedala nikomu krivého slova a o veciach sa vyjadrovala vždy pekne. Bola to, skrátka, úžasná Sigrid. Preto bola Mia zvlášť rada, keď ju stará mama stiahla nabok, aby jej povedala, aká je výnimočná. Si výnimočná, vieš to, však? Aj ostatné deti sú pekné, ale ty si navyše vnímavá, Mia. Rozumieš veciam, ktoré iní nechápu.

Aj keď stará mama nebola v skutočnosti jej pravou starou mamou, cítila, že ich niečo spája. Zvláštne puto, rodinné puto. Možno preto, lebo sa na seba podobali. Možno preto, lebo stará mama považovala Miu za priateľa, spoluvinníka, pretože obe boli trochu iné. Stará mama rozprávala Mii všeličo možné zo svojho života a nikdy sa jej nebála povedať celú pravdu. Povedala jej, že mala v živote veľa mužov a že sa ich netreba báť, lebo muži sú v skutočnosti len malé neškodné králiky. Priznala sa jej, že vie predpovedať budúcnosť. Poučila ju o tom, že existuje viacero realít, a preto sa smrti netreba báť. Podľa starej mamy to malo na svedomí kresťanstvo, že sa na smrť pozeráme ako na niečo hrozné, lebo by sme mali žiť ako v kruhu a báť sa Boha. Smrť je peklo alebo nebo, no oni tvrdia, že smrť je koniec všetkého. Ale vieš ty čo, Mia? Nie som si taká istá, že smrť je naozaj koniec všetkého. A rozhodne sa jej nebojím.

Preto doma v Åsgårdstrande prischla starej mame prezývka „striga“, ale na tom jej len pramálo záležalo. Mia presne vedela, na čo všetci touto prezývkou narážajú. Strapaté sivé vlasy a jasné, takmer úplne čierne oči. Stará mama bola jednoducho iná. V obchode rozprávala nahlas o zásadných veciach, často sedávala v záhrade a dlho do noci pozerala na mesiac s úsmevom na perách. Robila veci, ktoré by ľudia v strednom veku určite nazvali bosoráctvom, a často brávala so sebou aj Miu. Mia bola jej malým učňom. Bola šťastná. Vyrástla vo veľmi pokojnom prostredí, mala milú mamu, úžasného otca a stará mama bývala v dome, ktorý bol ani čo by kameňom dohodil. Stará mama, ktorá ju nielen videla, ale na dôvažok ju aj chápala a prízvukovala jej, aká je výnimočná.

Buď opatrná, Mia, nezabudni na to. Buď opatrná.

To jej povedala na smrteľnom lôžku a potom naposledy žmurkla na svojho výnimočného priateľa. Mia šmarila fľašku smerom do neba. Smrť nie je zlá. Zostáva šesť dní. Tabletky z bundy ju otupovali. Mia Krügerová ich užila ešte niekoľko a ľahla si na skalu. Si výnimočná, Mia, vieš to, však? Možno preto sa rozhodla pre policajnú akadémiu. Aby sa venovala niečomu inému. V posledných dňoch veľa rozmýšľala o tom, prečo si zvolila práve toto povolanie. No teraz už nevedela zložiť jednotlivé dieliky dokopy. Čas ubiehal, a to nielen v jej hlave. Jej sestra už dávno nebola malá svetlovlasá Sigrid, ale Sigrid – narkomanka, nočná mora. Mama a otec umreli vnútri, vzdialili sa svetu, navzájom sa odcudzili a odvrátili sa aj od nej. Ona utiekla do mesta, žila v kampuse Blindern a pokúšala sa získať univerzitné vzdelanie bez štipky nadšenia. Ani raz sa nedostavila na záverečnú skúšku. Možno to bola policajná akadémia, ktorá si zvolila ju. Aby svet zbavila takých ako Markus Skog.

Mia vstala a potácala sa smerom k nižšie položenému mólu. Vyliala obsah fľašky a strčila si ju do vrecka bundy. Našla v ňom ešte zopár tabletiek, vhodila ich do úst a prehltla bez toho, aby ich niečím zapila. Čajky odleteli k rybárskej lodi, preto jediný zvuk, ktorý teraz počula, boli vlny, pokojne narážajúce o skalný výbežok.

Zastrelila ho. Markusa Skoga. Dvakrát. Do hrude. Bola to náhoda, policajný zásah v súvislosti s iným prípadom. Zmizla mladá dievčina a povolali Špeciálnu jednotku, aby sa ujala prípadu a začala vyšetrovanie. Holger vtedy trefne poznamenal: Mia, veď aj tak nemáme veľmi čo robiť, tak si to tu trocha preklepneme. Holger Munch. Pri myšlienke na starého dobrého kolegu sa Mii zlepšila nálada, sadla si na mólo, nohy v čižmách sa jej hompáľali nad vodou. Bolo to veľmi zvláštne. Zabila človeka, no necítila výčitky svedomia. Zlé svedomie mala pre to, čo nasledovalo potom. Všetky tie novinové články a rozruch, ktorý nastal na okrsku v Grønlande. Holger Munch bol šéfom Špeciálnej jednotky a bol to práve on, kto ju priviedol priamo z policajnej akadémie. Miu presunuli na iné miesto a Špeciálnu jednotku zrušili. Ešte vždy sa ponad to nepreniesla, stále ju to ťažilo, vnútri pociťovala bolesť, lebo Holger niesol následky toho, čo spáchala ona, aj keď, čuduj sa svete, nešlo iba o samotnú vraždu.

Sledovali vtedy stopy, ktoré ich doviedli až do lyžiarskeho strediska Tryvann. Možno to boli narkomani, možno hipisáci, ktovie. Keď ľudia volali na políciu a sťažovali sa, nevedeli rozlíšiť tieto dve skupiny ľudí. Niekto tam vtedy odstavil príves, robil hluk a usporadúval divoké večierky. Holger sa domnieval, že presne to bolo správne miesto, kde hľadať zmiznutú dievčinu. V prívese naozaj našli mladé dievča, no nebolo to dievča, po ktorom pátrali. Táto dievčina mala sklený pohľad a v tom špinavom prívese si práve pichala dávku. A aké to bolo prekvapenie, keď Miin zrak spočinul na mužovi sediacom vedľa dievčaťa. Markus Skog. Vo vyšetrovacom spise sa vtedy uvádzalo, že Mia zakročila neprimerane hrubým spôsobom.

Mia pokrútila hlavou nad vlastnou nemorálnosťou. Holger stál na jej strane celý čas, tvrdil, že Skog ju napadol prvý. Na mieste činu sa našiel nielen nôž, ale aj sekera, no Mia vedela svoje. Bola predsa dobre vycvičená a ľahko by sa ubránila prípadnému útoku nožom od takej skrachovanej existencie. Mohla ho streliť do nohy alebo do ruky. Ale ona to neurobila, namiesto toho ho zastrelila. Bol to okamih nenávisti, v ktorom svet navôkol zmizol. Dva výstrely priamo do hrude. Nebyť Holgera Muncha, určite by skončila vo väzení.

Z vrecka zimnej bundy vybrala prázdnu fľašu, vysala z nej posledné kvapky a ešte raz ju výhražne zdvihla k nebu. Už na tom nezáležalo, bol koniec. Konečne. Zostáva iba šesť dní. Vytiahla nohy z vody, ľahla si na hrubé drevené dosky na móle a zavrela oči.

KAPITOLA 8

Tobias Iversen zapchával uši mladšiemu bratovi, aby nepočul krik ozývajúci sa zprízemia. Vždy sa hádali vrovnakom čase, keď mama prišla domov zpráce azistila, že nevlastný otec neurobil to, čo mal. Uvariť chlapcom večeru. Dať dom trocha do poriadku. Nájsť si prácu. Tobias nechcel, aby to brat počul, preto pre nich vymyslel hru. Zapchám ti rukami uši aty mi prezradíš, na čo myslíš. Okej?

„Červený nákladiak splameňmi po stranách,“ usmial sa brat.

Tobias sa uškrnul apokýval hlavou. Ešte raz. „Rytier bojujúci sdrakom,“ zaškľabil sa brat aTobias znova prikývol. Intenzita kriku zprízemia sa zvyšovala. Rozčúlené hlasy prechádzali stenami adostávali sa mu pod kožu. Mal už plné zuby toho, čo vždy nasledovalo. Hádzanie vecí ostenu, stupňujúci sa krik, možno aj niečo horšie. Preto sa rozhodol vziať brata von. Pery vtesnal medzi bratovo ucho asvoju ruku: „Čo keby sme šli von askolili zopár bizónov?“ Mladší brat sa usmial ahorlivo prikyvoval.

Strieľať na bizóny. Pobehovať po lese ako Indiáni. Robil to veľmi rád. Vokolí nebolo príliš veľa detí, preto bol Tobias zvyknutý tráviť čas so svojím mladším bratom, hoci mal trinásť ajeho brat iba sedem rokov. Adoma sa hrať jednoducho nedalo, preto radšej vymýšľali rôzne činnosti vonku. Tobias pomohol bratovi sbundou atopánkami, trocha si pritom aj pospevoval acestou von dokonca od radosti poskočil na drevených schodoch. Mladší brat sa naňho pozeral veľkými očami, bol zvyknutý, že si ho starší brat doberáavydáva pritom zvláštne prenikavé zvuky. Páčilo sa mu to, lebo mal svojho staršieho brata veľmi rád, rovnako ako aj všetky vzrušujúce anevšedné veci, ktoré vymýšľal.

Tobias vošiel do domčeka na drevo, vzal odtiaľ pripravené prúty, lano anožík aprimal brata bežať pred ním rovno do lesa. Mali tajné miesto, takže im nehrozilo nebezpečenstvo, mladší brat ho mohol pokojne predbehnúť abežať tak rýchlo, ako sa mu len zachcelo. Otvorené priestranstvo uprostred smrekového lesa, kde si spolu vyrobili provizórny prístrešok, malé útočisko ďaleko od skutočného domova. Keď tam dorazili, mladší brat si sadol na starý matrac skomiksom vruke ahľadel na obrázky avšetky tie tajomné nové písmená aslová, ktoré po obrovskom úsilí vškole aspomocou staršieho brata začínal konečne chápať.

Tobias si sadol na peň, vytiahol nožík, vybral si jeden vŕbový prút, odrezal ho tesne pri kmeni aolúpal zneho kôru. Chcel ho použiť ako držiak. Drevo nechal vysušiť avďaka tomu sa dal držiak lepšie uchopiť. Ohol ho cez kolená, čím vytvoril lučisko ajeho konce zviazal tetivou. Luk bol hotový. Položil ho na zem avybral sa hľadať drevo, zktorého by zhotovil šípy. Nemusela to byť vŕba, ale akýkoľvek typ stromu, okrem smreka, pretože smrekové vetvičky boli príliš krehké. Vrátil sa sdlhými apevnými vetvami, začal znich olupovať kôru aonedlho už ležali vedľa neho na zemi štyri nové šípy.

„Tobias, čo tu píšu?“ Mladší brat vyšiel náhlivo zprístreška avrukách niesol komiks.

„Kryptonit,“ odpovedal mu.

„To je kameň, ktorý oslabuje Supermana,“ doplnil ho brat.

„Presne tak,“ pritakal Tobias arukávom na mikine utrel bratovi nos. „Myslíš, že to bude dobré?“ Vstal avložil šíp do zárezu. Napol tetivu avystrelil šíp medzi stromy.

„Supeeer,“ zajasal mladší brat, „urob jeden aj mne.“ Tobias zažmurkal: „Veď tento je pre teba.“

Bratovi sčerveneli líca apohľad mu zmäkol. Napol tetivu tak veľmi, ako len vládal, avystrelil šíp do vzdialenosti niekoľkých metrov. Pozrel na Tobiasa, ktorý len uznanlivo pokýval hlavou. Áno, dobre strieľal, preto sa vybral nájsť svoj šíp.