Start

Copyright © by Jaroslav Perniš 2016 

Jacket design © by Viera Fabianová 2016

Slovak edition © by Ikar 2016

Edične pripravila Nataša Ďurinová.

Redigovala Elena Linzbothová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Verše sú prevzaté z titulu Dante Alighieri: Božská komédia

(Očistec, 1982, Raj, 1986) Tatran, Bratislava.

Prebásnili Viliam Turčány a Jozef Felix.

Použité reprodukcie sú z archívu autora.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 959. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5135-9

Hľadím na muža, hrbiaceho sa pod ťarchou ôsmich desaťročí,

ktorého čas už veľmi poznačil. Unavené oči bez iskry, radosti

či smútku, no s nemou výčitkou. Zošúverená pergamenová tvár,

zbrázdená hlbokými vráskami, symbolmi dlhej životnej cesty

plnej trápenia a mnohých krívd osudu. Zovreté pery, ktoré

už dlho nezvlnil úsmev a nevyriekli vľúdne slovo.

Hľadím na muža, čo sa skláňa k zemi a zaťato mlčí.

Sprevádza ma po celý život. Nepochváli, nedáva najavo svoju lásku.

City skrýva tak starostlivo, že na ne azda už aj sám zabudol.

Hľadím na muža na konci cesty. Je to môj otec,

ktorého mám rád a ktorému venujem túto knihu.

ÚVOD

Táto kniha nemá jedného hlavného hrdinu, ale hneď niekoľkých. Sú nimi príslušníci mimoriadne schopnej, činorodej, plodnej a životaschopnej dynastie Anjouovcov, spoločenstva pokrvne spriaznených ľudí, čo sa dokázali za historicky krátke obdobie nezmazateľným spôsobom zapísať do dejín Európy a rozliať sa ako atrament po mape starého kontinentu. Ich ambície, ctižiadostivosť či túžba po moci spôsobili, že putovali z rodného Francúzska cez Apeninský a Balkánsky polostrov až do Uhorska a Poľska, ale tiež do južného Grécka, Jeruzalema a Konštantínopolu. Patrili do veľkej rodiny princov s ľaliovými kvetmi (princes des fleurs de lys). Takto od 14. storočia svorne nazývali všetkých tých, čo svoj pôvod odvodzovali od francúzskych Kapetovcov, nepretržite vládnucich v krajine galského kohúta viac než osem storočí. To, čo mali všetky rodové línie spoločné, bol základ ich erbu – modrý štít posiaty zlatými ľaliovými kvetmi.

Hlavnými piliermi Anjouovcov bolo niekoľko úspešných mužov, sprevádzaných nezvyčajne schopnými manželkami a dedičkami. Ich osudy, ale najmä osudy a životné príbehy ich potomkov sa vzájomne prelínali a ovplyvňovali. Popredné miesto v histórii tejto dynastie patrí jej zakladateľovi Karolovi I. z Anjou. Bol to typický rytier francúzskeho severu a princ, čo sa hrdo hlásil ku kapetovským koreňom. Nemenej významný bol jeho syn a nástupca Karol II. Chromý, milujúci rodné Provensalsko, ktoré do vlastníctva rodu priniesla ako veno jeho matka. Prirástlo mu k srdcu viac než Neapolsko, kde bol kráľom. Do histórie vstúpil najmä vďaka veľkému počtu synov a šikovnej sobášnej politike. Tretím pilierom dynastie bol Róbert Múdry, pre ktorého sa stalo prístavné mesto pod Vezuvom skutočným domovom.

Títo traja muži spoluurčovali osud štvrtého príslušníka Anjouovcov. Volal sa Karol Róbert a bol predstaviteľom uhorskej rodovej línie. Karola Róberta ešte v chlapčenských rokoch poslali do ďalekého a drsného kráľovstva svätého Štefana, aby si vybojoval trón arpádovských predkov. On a jeho syn Ľudovít Veľký vládli v tejto krajine dohromady necelé storočie, no za ten čas sa im podarilo posunúť ju do „elitného klubu“ kráľovstiev, ktoré významným spôsobom ovplyvňovali osud vtedajšej Európy. Táto kniha je o ich snoch, plánoch, ambíciách, víťazstvách i prehrách. Je o vznešenom Francúzsku či slnečnom Neapole, odkiaľ pochádzali ich predkovia, a o troch významných projektoch dynastie, ktoré dominovali celému 14. storočiu a v ktorých hrali hlavné úlohy. Prvý z nich súvisel s dedičstvom Arpádovcov a so zápasom, čo vypukol po ich vymretí. Anjouovci sa v ňom stretli nielen s českými Přemyslovcami a s bavorskými Wittelsbachovcami, ale najmä so spupnými uhorskými veľmožmi. Už ako držitelia koruny svätého Štefana vstúpili do zápasu o poľské dedičstvo Piastovcov. V ňom súperili s diplomaticky mimoriadne obratnými Luxemburgovcami. Posledný projekt tejto dynastie súvisel s ich zápasom o neapolské dedičstvo. Dlhé desaťročia bol príčinou nesvárov a neuralgickým bodom vo vzájomných vzťahoch medzi jednotlivými vetvami ich rodu.

Táto kniha nie je iba o veľkých témach. Je tiež o tom, že ich politický i súkromný život úzko súvisel aj s územím, ktorému dnes hovoríme Slovensko. Nebolo vecou náhody, že na mape dynastickej politiky Anjouovcov sa objavovali slovenské mestá Trenčín, Trnava, Zvolen či Košice ako miesta významných stretnutí a udalostí medzinárodného významu.

Jaroslav Perniš

PRVÁ KAPITOLA 
V LABYRINTE PREDKOV

Pôvod Kapetovcov – a teda aj Anjouovcov, ktorí predstavovali len jednu z mnohých vetiev odvodených od tejto dynastie – je opradený mnohými legendami.

Jedna z nich, rozšírená vo forme epickej básne o Hugovi Kapetovi a vytvorená na začiatku 14. storočia, tvrdí, že zakladateľom rodu Kapetovcov bol bohatý parížsky mäsiar. Možno by sa na ňu úplne zabudlo, keby sa jej nebol „ujal“ Dante Alighieri, ktorý ju poznal zo starých kroník a nikdy neprechovával voči členom tejto dynastie veľkú úctu. Aj keď nebol jej autorom, vďačne ju prijal a zapracoval do svojej Božskej komédie s cieľom ponížiť celý francúzsky kráľovský rod:

Capetom Ugom volali ma dole.

Ľudovítov a Filipov som splodil, 

čo vo Francúzsku sedia na prestole.

V Paríži som sa u mäsiara zrodil.

No ako pomrú všetci králi starí

 – krom jedného, čo v mníšskom háve chodil –

opraty ríše chopiť sa mi zdarí, 

a pretože je pevná moja ruka

a priateľmi sú všetci hodnostári,

nuž ovdovenú korunu ľud núka

synovi môjmu, ktorá od tej doby

zdobí už zlatom premnohého vnuka.

Začiatky Kapetovcov siahajú do 9. storočia, teda do obdobia vlády Karolovcov, a sú oveľa prozaickejšie, než by sa na prvý pohľad zdalo. Historicky prvým doloženým príslušníkom tejto dynastie, ktorý je považovaný za jej zakladateľa, bol Róbert Silný. Niektorí v ňom videli osobnosť nízkeho rodu, syna „nemeckého“ prisťahovalca, ktorý sa usadil v Galii na prelome 8. a 9. storočia, iní zasa tvrdia, že bol pôvodom Sas (saxonici generis vir). Viacerí sa zhodujú na tom, že to bol homo novus, čiže nový človek, čo sa vyšvihol vlastnými ambíciami, a najmä zásluhami v službách západofranských panovníkov. Podľa najnovších teórií mohol byť príslušníkom veľkej rodiny z oblasti stredného Rýna, pokrvne spriaznenej s dynastiou Karolovcov. Bez ohľadu na uvedené hypotézy môžeme skonštatovať, že v 9. storočí už patril k významným hodnostárom dvora. Bol svetským opátom v Marmoutier a grófom z Tours. Začiatkom šesťdesiatych rokov ho cisár vymenoval za veliteľa vojenských síl, poverených obrannou misiou proti Bretóncom v oblasti medzi Seinou a Loirou. Onedlho potom získal grófstva Anjou a Blois, ale aj opátstvo Saint-Martin v Tours.

Zostali po ňom dvaja synovia – Odo a Róbert I. Prvý z nich zdedil po ujcovi z matkinej strany parížske grófstvo. Cisár mu neskôr udelil za zásluhy pri dlhom obliehaní Paríža Normanmi „zem jeho otca Róberta“. To nebolo všetko. Na rozdiel od otca dočiahol až na kráľovskú korunu, keď ho zhromaždenie biskupov a grófov zvolilo v roku 888 za kráľa. Vládol iba desať rokov a zomrel bez potomkov. Po ňom sa dostáva na výslnie jeho mladší brat Róbert I. V čase Odovej smrti zaujímal na politickej scéne tých čias už veľmi dôležitú pozíciu.

Vlastnil grófstva Blois, Tours, Paríž a Orléans, ale aj opátstva Marmoutier, Saint-Martin v Tours či Saint-Aignan v Orleánse, ku ktorým v roku 903 priradil opátstvo Saint-Denis pri Paríži. O dvadsať rokov neskôr ho podobne ako jeho brata Oda zvolili za francúzskeho kráľa. Keď zomrel, rodové majetky zdedil jeho syn Hugo Veľký, od roku 936 aj nositeľ titulu vojvoda Frankov (dux Francorum). Matkou Huga Veľkého bola Béatrice z Vermandois, dcéra priameho potomka cisára Karola Veľkého. Na rozdiel od otca a strýka sa Hugo Veľký nikdy nestal kráľom, ale dopomohol na trón poslednému z Karolovcov.

Hugo Veľký mal obrovský politický a mocenský vplyv; tri razy vstúpil do manželstva. Prvý raz sa oženil s vnučkou cisára Karola II. Holého. Po jej predčasnej smrti sa na veľmi krátky čas po jeho boku objavila dcéra anglosaského kráľa Eduarda I. Starého. Jeho poslednou manželkou bola saská princezná Hedviga, dcéra nemeckého kráľa Henricha I. Vtáčnika. Nebolo vecou náhody, že si Hugo Veľký vyberal partnerky spomedzi princezien z kráľovského rodu. Základom týchto aliancií nebol ani územný zisk, ani bohaté veno, ale predovšetkým snaha dostať sa do príbuzenského vzťahu so starobylými a vznešenými panovníckymi dynastiami a dosiahnuť tak pre vlastné potomstvo postavenie princov z kráľovskej krvi.

Najmä po rozpade franskej ríše sa jednotliví miestni grófi a vojvodovia v západnej Európe snažili vylepšiť si pôvod tým, že postupnosť vlastného rodu odvodzovali od významných osobností, najmä od hrdinov a víťazov bitiek, alebo aspoň od prvých vládcov. Najdôležitejším sa stalo hľadanie rodových súvislostí s cisárskou dynastiou Karola Veľkého. Kapetovci neboli jediní, ktorí sa o to pokúsili a ktorým sa to aj podarilo. Genealogická nadväznosť na Karolovcov mala obrovský význam najmä v západoeurópskom prostredí. Vo vedomí politickej reprezentácie niektorých krajín práve príslušnosť k potomkom cisára Karola Veľkého a jeho prostredníctvom k najstarším stredovekým panovníckym dynastiám priam legitimizovala výkon panovníckej moci. Túto devízu v plnej miere využil najstarší z troch synov Huga Veľkého, francúzsky vojvoda a parížsky gróf Hugo Kapet*, ktorý bol predurčený nastúpiť do čela rodového vlastníctva zdedeného po predkoch. V roku 987 ho veľmoži v Senlis zvolili za kráľa. Nebol síce jediným kandidátom, ale na jeho stranu sa postavil remešský arcibiskup, jeden z najvplyvnejších cirkevných hodnostárov kráľovstva. „Trón sa nezískava dedičským právom,“ vyhlásil arcibiskup, „a preto naň musíme zvoliť toho, kto vyniká nielen vznešenosťou rodu, ale i múdrosťou ducha. Korunujte teda vojvodu!“

Voľba Huga Kapeta tak nebola uzurpáciou – aj keď ju v Európe tých čias dlho za ňu považovali –, ale len legálnym uznaním existujúceho stavu vecí. Od zvolenia Huga Kapeta za kráľa zostala kráľovská koruna nepretržite vo vlastníctve tohto rodu. Jedným z jeho mnohých potomkov z ôsmej generácie bol aj Karol I., zakladateľ dynastie Anjouovcov.

*  Rod Kapetovcov sa pôvodne nazýval Róbertovci podľa svojho zakladateľa Róberta Silného. Až neskôr sa začalo používať pomenovanie odvodené od prezývky Róbertovho pravnuka Huga Kapeta. Existuje viacero výkladov jej vzniku. Najčastejšie sa spája s latinským slovom cappa, čo znamená kapucňa alebo kutňa, resp. sa odvodzuje od slova capatus – odetý do plášťa s kapucňou. Ten bol pre Huga Kapeta ako svetského opáta z Tours trvalou a neodmysliteľnou súčasťou odevu.

KAROL, SYN FRANCÚZSKEHO KRÁĽA

Je zaujímavé, že napriek obrovskej snahe jeho predkov „vylepšovať“ si rodokmeň manželskými zväzkami s princeznami, ktoré sa pýšili príbuzenstvom s Karolovcami, stal sa tento princ prvým príslušníkom dynastie od čias Huga Kapeta, ktorého pokrstili menom cisára Karola Veľkého. Jeho rodičmi boli kráľ Ľudovít VIII., zvaný Lev, syn Filipa II. Augusta a jeho prvej manželky Izabely Henegavskej, a infantka Blanka, dcéra kastílskeho kráľa Alfonza VIII. Šľachetného a anglickej princeznej Eleonóry z dynastie Plantagenetovcov. Zosobášili sa 23. mája 1200 v malom normandskom mestečku Portmort, na území nevestinho ujca, anglického kráľa Jána Bezzemka. Dôvod bol prozaický. Manželstvo Filipa II. Augusta, ktorý zapudil svoju druhú manželku a napriek protestom cirkvi sa oženil tretí raz, bolo spútané okovami cirkevnej kliatby, ktorú naň uvalil pápež. Manželstvo francúzskeho následníka trónu s kastílskou infantkou bolo harmonické a trvalo dvadsaťšesť rokov.

Ľudovít VIII. sedel na francúzskom tróne iba tri roky. Od útleho veku bol chorľavý, ale to mu nebránilo, aby s temperamentnou Blankou, o ktorej sa hovorilo, že má v srdci ženy odvahu muža, splodil celkovo dvanásť detí. Ich prvým potomkom bola dcéra narodená v roku 1205. Žila tak krátko, že kronikári nestihli ani zaznamenať jej meno. O štyri roky neskôr sa na svet prihlásil syn Filip. Keď zomrel, nemal ešte deväť rokov. Tretie tehotenstvo Blanky Kastílskej sa skončilo tragicky. Priviedla na svet dvojčatá – chlapcov, lenže tí zomreli okamžite po pôrode. Nakoniec sa na túto ustavične skúšanú matku usmialo šťastie. Koleso osudu sa otočilo a ona počas rokov 1214 až 1222 priviedla na svet päť zdravých chlapcov – Ľudovíta, Róberta, Jána, Alfonza a Filipa Dagoberta, čím definitívne zabezpečila ďalšiu generáciu dynastie Kapetovcov a splnila tak povinnosť stredovekej princeznej na výbornú. Jej v celkovom poradí desiatym dieťaťom bola vytúžená dcéra Izabela. Po nej nasledovali ešte dvaja synovia – Štefan, ktorý zomrel v útlom veku, a nakoniec Karol I. A možno by Blanka Kastílska bola rodila ešte ďalej, nebyť toho, že nečakane ovdovela.

Pokúsme sa teraz odpovedať na otázku, kedy sa narodil zakladateľ dynastie Anjouovcov. Názory, že prišiel na svet roku 1220, ktoré možno občas nájsť v staršej literatúre, sú nesprávne a môžeme ich bez problémov zavrhnúť. Zo závetu jeho otca Ľudovíta VIII. jednoznačne vyplýva, že keď ho v júni 1225 diktoval, Karol I. ešte nebol na svete. Menovite sa v ňom uvádza len päť jeho starších bratov. Podľa nemeckej historiografie sa narodil v marci 1226, teda ešte pred smrťou svojho otca. Východiskom pre toto tvrdenie je správa z Tourskej kroniky anonymného autora, ktorá chronologicky opisuje udalosti tohto roku a konštatuje, že v tom mesiaci pokrstil pápežský legát pri Paríži Štefana, syna francúzskeho kráľa Ľudovíta VIII. Tento syn mal používať meno Karol, teda meno, ktoré bolo u Kapetovcov tých čias dosť neobvyklé. Lenže súčasná francúzska historiografia odmieta tento názor ako neodôvodnený a pripúšťa, že Štefan, ktorého spomína Tourská kronika, bol predposledným synom Ľudovíta VIII. a Blanky Kastílskej a žil veľmi krátko, zatiaľ čo Karol I. sa narodil až po otcovej smrti ako pohrobok a po remešskej korunovácii najstaršieho brata Ľudovíta IX., ktorá sa konala 29. novembra 1226. Túto tézu potvrdzuje kronika opátstva Saint-Denis, podľa ktorej posledný zo synov Ľudovíta VIII. uzrel svetlo sveta na konci marca nasledujúceho roku. Lenže aj tento prameň sa dopustil podľa názoru francúzskeho historika Gérarda Sivéryho chyby pri datovaní jeho narodenia. Blanka Kastílska videla svojho manžela naposledy živého 16. mája 1226 v Bourges, kam ho sprevádzala pred jeho odchodom do vojny. V ten deň armáda opustila mesto, aby sa na čele s Ľudovítom VIII. vydala na výpravu, z ktorej sa už nevrátil, pretože podľahol úplavici. Ak vychádzame z toho, že dĺžka normálneho tehotenstva je tridsaťsedem až štyridsaťdva týždňov, dostávame dva možné termíny, v ktorých sa Karol I. mohol narodiť. Tridsiaty siedmy týždeň korešponduje so začiatkom februára, zatiaľ čo štyridsiaty druhý s obdobím okolo 10. marca 1227. Na základe tejto úvahy je teda zrejmé, že zakladateľ dynastie Anjouovcov prišiel na svet začiatkom marca 1227 alebo dokonca ešte skôr.

Ľudovít VIII. sa narodenia svojho desiateho syna nedožil, ale stihol mu ešte naplánovať budúcnosť. Urobil tak už vo vyššie zmieňovanej poslednej vôli z júna 1225. Tento dokument je zaujímavý z viacerých dôvodov. V prvom rade je dôkazom starostlivosti Ľudovíta VIII. o početné potomstvo. Z viacerých otázok, ktoré podnecuje, je najdôležitejšia tá, či si francúzsky kráľ uvedomoval, že vytvorením príliš veľkých údelov pre svojich synov priamo ohrozuje jednotu a veľkosť kráľovstva. Bol to nebezpečný precedens, pretože obnovením systému feudálnych lén pre princov kráľovskej krvi hrozilo opätovné rozdrobenie Francúzska, o ktorého zjednotenie tak húževnato bojovali jeho predchodcovia, najmä jeho otec Filip II. August. Lenže Ľudovít VIII. sa domnieval, že princ zbavený všetkých práv by sa mohol stať žiarlivým a nebezpečným sokom samého kráľa a že by takýmto nedostatkom utrpela predovšetkým povesť panovníckej dynastie. Chcel zabezpečiť mier v kráľovstve a zabrániť tomu, aby v budúcnosti medzi jeho synmi vznikali nezhody a spory pre majetok. Najstaršiemu z nich, ktorý po ňom nastúpil na francúzsky trón ako Ľudovít IX., odkázal okrem kráľovskej koruny aj Normandiu. Róbertovi postúpil územia, ktoré predstavovali veno jeho matky Izabely Henegavskej a stali sa základom grófstva Artois. Keby zomrel bez potomkov, uvedené panstvo malo byť opäť pričlenené ku kráľovskej doméne. Za tých istých podmienok mal získať tretí syn Ján grófstva Anjou a Maine. Štvrtému synovi Alfonzovi odkázal grófstvo Poitou a celú Auvergne. Nakoniec nariadil, aby piaty syn Filip Dagobert, ale aj ďalší potomkovia mužského pohlavia, ktorých by mu Blanka Kastílska ešte porodila, vstúpili po dosiahnutí príslušného veku do kňazského stavu. Táto klauzula sa teda týkala aj ešte nenarodeného Karola I. Lenže cirkevná kariéra, ako vyplýva z celého jeho života, bola v priamom protiklade s jeho ambicióznosťou, túžbou po moci a po nezávislom postavení. Predčasná smrť dvoch starších bratov Jána a Filipa Dagoberta túto hrozbu definitívne zažehnala. Svojím spôsobom odštartovala jeho úspešný postup po stupienkoch feudálnej pyramídy, na ktorej vrchole ho čakala kráľovská koruna.svetského opáta z Tours trvalou a neodmysliteľnou súčasťou odevu.

MANŽELSTVO Z ROZUMU

Prvou významnou udalosťou v Karolovom živote bol sobáš s Béatrice, štvrtou dcérou Raimunda Bérengara V., grófa z Provensalska a Forcalquier. Narodila sa v roku 1234. Na základe otcovho závetu z 20. júna 1238 sa stala univerzálnou dedičkou jeho panstiev. Keďže nemal syna, rozhodol sa Raimund Bérengar V. usporiadať nástupníctvo po sebe tak, aby Provensalsko a Forcalquier nestratili samostatnosť. Odmietol myšlienku ich pripojenia k niektorému z veľkých kráľovstiev západnej Európy – k Francúzsku Ľudovíta IX., kde bola kráľovnou jeho prvorodená dcéra Margaréta, alebo k Anglicku Henricha III., ktorý mal za manželku jeho druhorodenú dcéru Eleonóru. Obom týmto dcéram preto určil veno desaťtisíc hrivien striebra, domnievajúc sa, že táto suma dostatočne zodpovedá ich dedičským podielom. Tretia dcéra Sancia, ktorá sa neskôr vydala za Richarda, grófa z Cornwalu, mladšieho brata Henricha III. a budúceho rímskeho kráľa, mala ako veno dostať polovičnú sumu. Na rozdiel od starších sestier Margaréty a Eleonóry jej zachoval otec možné nástupnícke právo. Ak by sa Béatrice nestala matkou syna, obe grófstva mal zdediť syn Sancie. V prípade, že by ani Sancia nemala legitímneho syna, na prvé miesto v dedičskej postupnosti by nastúpila najstaršia Béatricina dcéra. Pokiaľ by zomrela Béatrice bez potomkov a Sancia by nemala žiadneho syna, držiteľom Provensalska a Forcalquier by sa stal aragónsky kráľ Jakub I. alebo niektorý z jeho synov.

Z uvedených konštrukcií je viac než zrejmé, že Raimund Bérengar V. urobil vo svojej poslednej vôli všetky možné opatrenia, svedčiace o jeho odhodlaní za každú cenu zabrániť tomu, aby sa jeho majetky v budúcnosti ocitli v rukách detí francúzskeho alebo anglického kráľa. Keď nakoniec 19. augusta 1245 v Aix-en-Provence zomrel, jeho závet urobil z Béatrice najžiadanejšiu partiu na európskom sobášnom trhu. Určite sa očakávalo, že sa vydá za princa schopného vládnuť, pretože v čase otcovej smrti mala iba jedenásť rokov. Uchádzačov o jej ruku bolo, prirodzene, neúrekom. Boli medzi nimi Konrád IV., syn cisára Fridricha II. z dynastie Štaufovcov, infant Peter (budúci Peter III. Veľký), syn aragónskeho kráľa Jakuba I., ale tiež Raimund VII., gróf z Toulouse. Do celej záležitosti vstúpila aj pápežská kúria, ktorá sa obávala najmä dynastického zväzku so Štaufovcami. Z tohto dôvodu intervenovala u francúzskeho kráľa Ľudovíta IX. a jeho matky Blanky Kastílskej. Výsledkom ich vzájomných rokovaní bol nakoniec manželský plán medzi Béatrice a Ľudovítovým najmladším bratom Karolom I. Bez akéhokoľvek preháňania možno skonštatovať, že šlo o veľkolepé dielo chytrej stredovekej manželskej stratégie. Najmenej zabezpečený kapetovský princ sa mohol tešiť z mimoriadne veľkého a významného vena – z Provensalska. Aby sa Karol I. a Béatrice mohli stať manželmi, bolo potrebné odstrániť ešte jednu dôležitú prekážku. Bol ňou štvrtý stupeň pokrvného príbuzenstva, nakoľko obaja boli potomkami kastílskeho kráľa Alfonza VII. Oslobodil ich od nej pápež Inocent IV. dišpenzom udeleným 28. decembra 1245 v Lyone. O mesiac neskôr, 31. januára 1246, sa v Aix-en-Provence zosobášili.

V tomto roku prijal Karol I. aj nový erb. Prvý štít, ktorý dovtedy používal, obsahoval prvky z erbov oboch jeho rodičov – modrý štít posiaty zlatými ľaliovými kvetmi v červenej bordúre preloženej zlatými trojvežovými opevneniami. Nový erb, v ktorom začal používať namiesto uvedenej bordúry červený turnajový obojok, stal sa symbolom novej dynastie, ktorú založil. Rok 1246 priniesol do jeho života aj ďalšie významné udalosti, vďaka ktorým sa definitívne etabloval vo feudálnej hierarchii tých čias. 27. mája v Melune ho Ľudovít IX. pasoval za rytiera a o tri mesiace neskôr, listinou datovanou 20. augusta v Orléanse, mu oficiálne stanovil apanáž. Jej základom sa stali grófstva Anjou a Maine v západnom Francúzsku s lénnou zvrchovanosťou nad grófstvom Vendôme a vikomstvami Laval a Mayenne. Za tento súbor panstiev zložil nový gróf z Anjou francúzskemu kráľovi predpísaný hold a prísahu vernosti, čím ho uznal za svojho zvrchovaného pána. Ten mu v októbri nasledujúceho roku udelil ešte ročný dôchodok päťtisíc parížskych libier.

Karol I. používal v tom čase titulovanie bežné u všetkých príslušníkov dynastie Kapetovcov, v ktorom sa na prvom mieste zdôrazňovala skutočnosť, že je synom francúzskeho kráľa a ktoré znelo takto: Karolus, filius regis Francie, comes Andegavie, Provincie et Forcalquerij *.

* lat. Karol, syn francúzskeho kráľa, gróf z Anjou, Provensalska a Forcalquier

CESTA ZA KRÁĽOVSKOU KORUNOU

Veľmi skoro sa ukázalo, že mu nechýba ctižiadostivosť a cieľavedomosť, ale najmä odhodlanie urobiť všetko preto, aby nezostal iba jedným z mnohých vazalov svojho kráľovského brata. Preto prijal ponuku Svätej stolice do boja proti Štaufovcom a z rozhodnutia pápeža sa stal po dlhých a náročných rokovaniach držiteľom „totum regnum Siciliae et totam terram, quae est citra Pharum usque ad confinia terrarum ecclesiae“, čiže kráľovstva oboch Sicílií (regnum utriusque Siciliae), ako sa zvyčajne nazýval najmä v neskoršom období štátny útvar, vytvorený zlúčením viacerých historických území. Jeho základom bol ostrov Sicília (terra ultra Pharum), majúci charakteristický tvar trojuholníka, ktorého vrcholmi sú Punta del Faro, severovýchodný výbežok ostrova, mys Capo Passero na juhu a mys Capo Boeo na západe. Práve tento geometrický tvar stál v pozadí názvu Trinakria, ktorý pre ostrov používali Gréci. Druhou „Sicíliou“ bolo samo neapolské kráľovstvo, ktorého základom boli apulské vojvodstvo a kapuanské kniežatstvo, územia, rozprestierajúce sa od Punta del Faro severne až k Beneventu, čiže k hraniciam cirkevného štátu. Súbor týchto panstiev sa označoval termínom „terra citra Pharum“.

Myšlienka nahradiť Štaufovcov v tejto časti Európy sa objavila za pontifikátu pápeža Inocenta IV. a zostala aktuálna i po jeho smrti. Venovali sa jej aj traja jeho nástupcovia. Na zozname vhodných adeptov sa objavilo viacero veľkých mien – Richard, gróf z Cornwallu, mladší brat anglického kráľa Henricha III., sám Henrich III. a jeho mladší syn Edmund, gróf z Lancasteru, francúzsky kráľ Ľudovít IX. a nakoniec jeho najmladší brat Karol I. z Anjou. Práve on vyšiel z tejto niekoľkoročnej diplomatickej vojny ako víťaz. Jeho vzostup na vrchol feudálnej pyramídy nebol jednoduchý a už vôbec nie priamočiary. Neapolské a sicílske kráľovstvo bolo lénom Svätej stolice a jej hlava, rímsky pápež, mal vlastné predstavy o svojom vazalovi, ako aj o vývoji politického diania na Apeninskom polostrove a o rozložení mocenských síl na kontinente. Už nikdy nehodlal dopustiť situáciu, aby sa nositeľom tohto kráľovského titulu stal človek, ktorý by sa opieral o zaalpské dŕžavy, ako to bolo v prípade Štaufovcov.

Skôr, než päť kardinálov, ktorých splnomocnili na túto úlohu, uviedlo Karola I. do držby nového kráľovstva, dohodli sa podmienky zmluvy. Nový panovník sa zaviazal zložiť prísahu vernosti buď do rúk samého pápeža, alebo špeciálne delegovaného člena kardinálskeho kolégia. Svätej stolici ako svojmu lénnemu pánovi mal platiť raz do roka manský poplatok v určenej výške. Ak by to neurobil do dvoch mesiacov od určeného termínu, hrozila mu exkomunikácia, ak do štyroch mesiacov, dokonca interdikt. Udelenie tohto cirkevného léna bolo pôvodne odsúhlasené iba v prospech Karola I. a jeho legitímnych potomkov v priamej línii. Tu došlo zo strany pápežskej kúrie k ústupku – ak by zomrel bez legitímneho následníka, dedičom trónu sa mal stať jeho starší brat Alfonz, gróf z Poitiers, alebo v prípade Alfonzovej smrti syn ich najstaršieho brata Ľudovíta IX., ale nie dedič francúzskej koruny. Na druhej strane zmluva nepripúšťala prenos kráľovskej koruny na ich potomkov, keby zomreli ešte pred samým Karolom I. Okrem toho, že nový panovník mal zabezpečiť nedeliteľnosť kráľovstva, musel sa zaviazať, že sa nikdy nebude uchádzať o hodnosť rímskeho kráľa a cisára. Z pohľadu Svätej stolice to bola mimoriadne významná klauzula – ňou sa snažila do budúcnosti zabrániť obnoveniu situácie z čias Štaufovcov, keď nositeľom hodnosti sicílskeho kráľa a cisára Svätej rímskej ríše bol jeden a ten istý človek. Čo sa týka predpokladaného dediča kráľovstva, bol povinný vzdať sa svojho nástupníckeho práva, keby chcel byť zvolený za rímskeho kráľa. V prípade, že by kráľovstvo pripadlo žene, mala pod hrozbou detronizácie zakázané vydať sa za cisára alebo rímskeho kráľa. Jej manželom sa mohol stať iba človek oddaný rímskej katolíckej cirkvi, schopný ochrániť kráľovstvo. Dedičom koruny mohol byť iba ten, kto pochádzal z legitímneho manželského zväzku.

Po splnení všetkých podmienok sa Karol I. vydal na cestu do nového kráľovstva. Z rúk kardinála, povereného pápežom, prijal v Ríme 6. januára 1266 kráľovskú korunu spolu so svojou manželkou Béatrice, lenže tá už v nasledujúcom roku zomrela. Karol I. nebol nositeľom iba tohto kráľovského titulu. Od roku 1272 oficiálne používal titul albánskeho kráľa. No oveľa prestížnejším titulom sa preňho stal titul jeruzalemského kráľa, ktorý si kúpil s podporou templárov o päť rokov neskôr od sesternice Márie, princeznej z Antiochie. Tento titul bol preňho vždy na prvom mieste medzi jeho titulmi a Karol I. prevzal do svojho erbu aj znak tohto vznešeného kráľovstva. Začal používať štiepený štít, v ktorého pravej, striebornej a heraldicky významnejšej časti bol umiestnený zlatý grécky barličkový kríž, sprevádzaný štyrmi zlatými gréckymi jednoduchými krížmi.

Ak máme veriť slovám florentského kronikára Giovanniho Villaniho, Karol I. bol múdry muž zdravého úsudku, udatný bojovník, prísny a obávaný panovník. Bol šľachetný a vznešený, mal veľkolepé plány a bol si istý v uskutočňovaní každého veľkého diela. Nezlomný pri nepriazni osudu, verný svojim sľubom, hovoril málo, ale konal mnoho. Prísneho pohľadu, veľký a svalnatý, olivovej pleti a s dlhým nosom mal spôsoby panovníka viac než ktorýkoľvek iný princ. Bdel mnoho, spal málo, hovorieval, že spánok je iba stratený čas. Bažil po ďalších krajinách a panstvách, po ďalších korunách, hodnostiach a tituloch. Bol hrdý príslušník kapetovského rodu, muž, „ktorého nos príliš mocný zdobí“, ako o ňom napísal Dante Alighieri. Bol to on, komu priami potomkovia vďačili za to, že do histórie vstúpili ako členovia rozprávkovo plodnej, mimoriadne aktívnej, činorodej a ctižiadostivej vetvy, naplnenej ambíciami stať sa mocnejšou než pôvodný kapetovský kmeň, z ktorého vyrástla.