Start

Copyright © 2016 by Andrej Štiavnický

Cover design © 2016 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5118-2

SKÔR AKO ZAČNETE ČÍTAŤ

ANDREJ ŠTIAVNICKÝ PÚTAVÝM A PREŇHO PRÍZNAČNÝM spôsobom odhŕňa pred čitateľom ťažkú, zaprášenú oponu dramatickej histórie Uhorska. Sedemnáste storočie, poznačené hlbokou krvavou brázdou ukončenej tridsaťročnej vojny, ktorej priebeh a dôsledky autor výstižne zachytáva v románoch Zbohom, Alžbeta Bátoriová a Kliatba Alžbety Bátoriovej, mravným, hospodárskym a politickým úpadkom všetkých vrstiev vtedajšej spoločnosti vytvára priestor pre zákerné mocenské záujmy ctibažných šľachticov a najvyšších predstaviteľov politickej moci na panovníckom dvore vo Viedni.

Autor rozpracoval autentickým spôsobom širokú panorámu zákulisných intríg a nevraživosti v bezprostrednej blízkosti panovníka Ferdinanda III., proti ktorému sa po skončení vojny zdvihne sčasti oprávnená vlna odporu.

Uvádza na scénu vtedajšieho nepokojného spoločenského a politického diania okrem iných výrazných osobností aj bývalého plukovníka cisárskej armády – dona Alfonza a jeho brata dona Antónia, nemanželských synov čudáckeho cisára Rudolfa II. Habsburského. Obaja verne slúžia vzdelanej profesorke filozofie, bývalej dôverníčke francúzskej kráľovnej Anny Habsburskej, obávanej uršulínke sestre Rosette.

Čitateľ s napätím a s úžasom sleduje spletitosť zákulisných, zákerných zámerov zblúdilej rehoľníčky, ktorá bola pred niekoľkými rokmi svedkyňou dotyku satanskej moci v ludonskom kláštore vo Francúzsku.

A práve sestra Rosetta je pokračovateľkou a nasledovníčkou ukrutnej Alžbety Bátoriovej. Prostredníctvom svojho verného pobočníka dona Alfonza udržiava pri živote a pokúša sa zveľadiť temné dedičstvo donebavolajúcich zločinov Alžbety Bátoriovej, smutne preslávenej Čachtickej panej. Pri svojich démonických zámeroch sa neštíti ani tajného sprisahania proti panovníkovi Ferdinandovi III., palatínovi Pavlovi Pálfimu, kráľovskému radcovi Františkovi Nádašdymu II., hlavnému veliteľovi cisárskych vojsk Františkovi Vešelénimu a najmä voči úhlavnému nepriateľovi Alžbety Bátoriovej – grófovi Petrovi Fábrymu. Vzdelanie sestry Rosetty, jej nezlomná vôľa, charizma a diabolská opovážlivosť sa napokon stávajú príčinou závažných okolností smrti mladého následníka trónu, Ferdinanda IV. či odvážnych ochrancov nitrianskeho biskupa Juraja Selepčéniho. Prítomnosť zvláštnej uršulínky zapríčinila aj nevídané zvraty na kráľovskom dvore vo Viedni.

Andrej Štiavnický okrem zvyčajných prozaických postupov dokonale využíva aj tajomné, mysteriózne okolnosti, ktoré sa zakladajú na skutočných historických udalostiach, aby voviedol čitateľa do ozajstného bludiska zabudnutých dejinných súvislostí a originálnym spôsobom odhalil fatálne dôsledky temného dedičstva Alžbety Bátoriovej. Čitateľ až do poslednej stránky so zatajeným dychom sleduje životné drámy a osobné tragédie hlavných postáv na pozadí verne zachyteného historického koloritu vtedajšej spoločnosti, zahŕňajúceho autentický obraz a reálnu podobu pohnutého obdobia v polovici 17. storočia.

1. kapitola

VERNOSŤ KRÁĽOVI AŽ PO HROB

„ SOM SKLAMANÝ, NEPOPIERAM , “ PRIZNÁVAL HLAVNÝ veliteľ cisárskych vojsk, „ale v tomto prípade, excelencia, ani zďaleka nie som jediný, to mi môžete veriť!“

„Neberte si to tak osobne, urodzený pane,“ chlácholil Vešeléniho nitriansky biskup Juraj Selepčéni. „Viem veľmi dobre, čo vás, ostrieľaného stratéga, ktorý si vyslúžil toľkú dôveru nášho panovníka, najväčšmi trápi. Áno, nie ste jediný, to vás ubezpečujem, ale ste predsa vojak a dobre viete, čo predchádzalo tej mierovej dohode!“

„Pravdaže viem, ale teraz sú podmienky vestfálskeho mieru nielen pre mňa, ale i pre ostatných členov zúčastnených strán záväzné! Ak mám byť úprimný, excelencia, je to obrovské fiasko pre nás, katolíckych šľachticov, čo sme verne stáli po boku kráľa aj jeho svätosti rímskeho pápeža a ťažko skúšanej svätej cirkvi katolíckej!“

„Nemusíte si nič vyčítať, milý František,“ nitriansky biskup prešiel na dôverný tón. „Vy máte svedomie čisté a najlepšie viete, že po tridsaťročnom krviprelievaní a neľudskom vraždení si vydrancované Uhorsko neželá nič iné len vytúžený mier.“

Obaja muži sedeli v pohodlných kreslách, potiahnutých zamatom, v hosťovskej sále hradu, sídla nitrianskeho biskupstva, kde sa Vešeléni zastavil cestou z Fiľakova do Prešporka. Hlavný veliteľ pochopil, že vzdelaný, rozhľadený a bezprostredný cirkevný prelát je otvorený pre dialóg a zapálený pre božie veci rovnako, ako bol jeho švagor, nitriansky biskup Štefan Bošnák.

Čosi mu navrávalo, že biskup bude onedlho nielen jeho spojencom, ale i skutočným priateľom a duchovným radcom, ako bol donedávna brat jeho milovanej Žofie.

„Do istej miery s vami súhlasím,“ prisvedčil Vešeléni, „ale niekedy sa pýtam sám seba, načo to všetko bolo, excelencia. Toľké násilie, krviprelievanie, intrigy a utrpenie nevinných, aký to malo zmysel?“

„Veľmi ťažká otázka, pán hlavný veliteľ, no veľmi správna. Najlepšie by na ňu vedel odpovedať náš panovník, ak mi dobre rozumiete.“

„Ten má toľko iných povinností, excelencia, sotva má čas na podobné úvahy. Bremeno zodpovednosti a zverenej vlády zatiaľ nesie statočne, otázkou však zostáva dokedy.“

„Dovtedy, milý František, kým je kráľ ešte pri sile a všemohúci Boh ho nepovolá na večnosť. Nikto z nás nemá najmenšiu istotu, či sa dožije zajtrajšieho dňa.“

„Máte pravdu,“ pritakal Vešeléni. „Aj môj nebohý švagor Štefan, váš predchodca, zomrel nečakane, hoci vykonal toľko dobrého pre našu svätú katolícku cirkev.“

„Štefan Bošnák bol úžasný človek a horlivý biskup!“ poznamenal hostiteľ, lebo vycítil úprimnosť Vešeléniho slov a hlbokú bolesť nad stratou biskupa Bošnáka. „Vy ste ho poznali lepšie než ja. Na druhý svet však neodišiel iba on. Pred niekoľkými mesiacmi si Stvoriteľ povolal na večnosť aj úhlavného nepriateľa katolíckej cirkvi, sedmohradské knieža Juraja Rákociho.“

„Excelencia, to nikto z nás nečakal! Zomrel trinásť dní pred podpísaním mierovej dohody v Münsteri, ktorá sa mnohým zdá nevýhodná a plná kompromisov.“

„Iróniou je, že sám Rákoci bol príčinou dlhoročných sporov s jeho výsosťou, s naším kráľom Ferdinandom Habsburským, a nikdy neprejavil úprimnú ľútosť nad neprávosťami, páchanými na katolíkoch jeho rukou.“

„Predo mnou toho sedmohradského šakala nespomínajte!“ vzbĺkol Vešeléni a rozhorčene rozhodil rukami. „Mal som tú česť osobne rokovať s ním i s panovníkom, ale keď vám prezradím, excelencia, že sedmohradské knieža sa zaplietlo s nehodným pátrom Emerenciom...“

„O mŕtvych iba dobre, na to nezabúdajte, veľkomožný pane!“ nedal mu dopovedať hostiteľ. „Predo mnou zasa vy nespomínajte toho podlého františkána! V katolíckej cirkvi spôsobil mnoho pohoršenia a na svedomí má toľko zločinov, že si to nedokážete ani predstaviť! Páter Emerencius mal skončiť ako najväčší kacír a odpadlík – upálený na hranici!“

„Všetko už bolo dohodnuté s ostrihomským arcibiskupom Jurajom Lipajom a nebohým palatínom Mikulášom Esterházim. Ten démon v mníšskom habite sa mal zodpovedať pred najvyšším cirkevným tribunálom! Medzi nami, excelencia, o tom by vám najviac povedal gróf Fábry, on má najväčšie zásluhy na jeho odhalení i dolapení. Žiaľbohu, odvážny páter Adam, ktorý ešte pred niekoľkými rokmi tak ochotne pracoval v službách mojej nebohej manželky Žofie, nehodného pátra v nebezpečenstve vlastného života predčasne poslal na večnosť.“

„Ó, skromný a statočný páter Adam!“ povzdychol si biskup a tvár sa mu rozžiarila v širokom úsmeve. „Pokiaľ viem, v posledných rokoch je tajomníkom ostrihomského arcibiskupa a ten si ho nevie vynachváliť. Aj ja by som prijal na náš biskupský úrad takého schopného františkána. A čo náš starnúci gróf Peter Fábry, živá legenda v neúprosnom zápase s obávanou Alžbetou Bátoriovou?“

„Ten sa azda nikdy nezmieri s tým, čo sa stalo za posledné roky v Uhorsku. Mám na mysli nezmieriteľný konflikt medzi katolíkmi a protestantmi, ktorému po smrti Bátoriovej zasvätil celý svoj život.“

„Ešte stále pracuje tak neúnavne v službách jeho veličenstva?“ vyzvedal sa biskup. Viac ráz sa osobne stretol s obdivuhodným šľachticom a zakaždým žasol nad jeho nevyčerpateľným entuziazmom. „Veď už má svoj vek a toľkí významní magnáti, oveľa mladší ako on, sú už dávno na božej pravde.“

„Áno, je to neuveriteľné, excelencia, ale Peter Fábry je aj vo vysokom veku úžasne činorodý. Obdivuje ho nielen viedenský dvor, ale aj sám kráľ Ferdinand.“

„Veľmi rád by som sa s ním stretol medzi štyrmi očami a požiadal ho o vzácne rady v istej záležitosti,“ zdôveril sa hlavnému veliteľovi hostiteľ. „Po uvedení do úradu nitrianskeho biskupa som však natoľko zavalený prácou a povinnosťami, až mám obavy, či k tomu vôbec niekedy dôjde.“

„Ak vám môžem poradiť, excelencia, urobte to čím skôr, lebo gróf Fábry má už naozaj úctyhodný vek, hoci je veľmi čulý. Môj švagor, biskup Štefan Bošnák, mi často prízvukoval, ako ste už naznačili, že nevieme ani dňa, ani hodiny, kedy sa ocitneme pred tvárou Najvyššieho.“

„Rozumne vravíte, pán veliteľ, veľmi múdro!“ nitriansky biskup sa odmlčal, skúmavo si premeral hosťa pohľadom a spýtal sa: „Vy ste však neprišli spomínať na staré časy alebo sa mýlim?“

„Akoby ste mi čítali z mysle!“ prisvedčil Vešeléni tichým hlasom. „Skôr než vám poviem, excelencia, čo mi leží na srdci, dovoľte srdečne vám zablahoželať k biskupskej vysviacke. Žiaľ, pre isté neodkladné povinnosti som sa na nej nemohol zúčastniť, čo mi je veľmi ľúto.“

„To je od vás naozaj pozorné, František,“ poďakoval mu hostiteľ. V Selepčéniho priamom pohľade sa zračil podmanivý pokoj. „Vy predsa poznáte biskupský úrad v Nitre lepšie ako ja, veď predo mnou tu pôsobil Štefan Bošnák.“

„Máte pravdu, excelencia, poznám to tu dobre. Ešte lepšie by sa tu však vyznal páter Adam, ktorý bol osobným tajomníkom biskupa Bošnáka.“

„Ak by mi ho ostrihomský arcibiskup Juraj Lipaj prepustil, urobil by som z neho nielen tajomníka, ale aj dôverného radcu. A nielen to, bol by predovšetkým mojím priateľom a osobným spovedníkom.“

„Môžem to spomenúť, excelencia, ale navrhnúť mu to musíte sám!“ ponúkol sa ochotne Vešeléni. „Tu, v kancelárii biskupského úradu vypočúval môj švagor zákerného pátra Emerencia. Viem to od pátra Adama. Odtiaľto, z Nitrianskeho hradu ho Štefan Bošnák odvážal do Prešporka, kde ho chcel odovzdať cirkevnému súdu.“

„Žiaľ, to bola posledná cesta môjho predchodcu,“ dokončil zaňho hostiteľ smutne. „Biskup Bošnák sa už do Nitry nevrátil. Nech mu je Boh milosrdný a odmení ho vo večnosti za všetky strasti nehynúcim vencom víťazstva!“

„Excelencia, unúval som sa sem práve pre zapredaného pátra Emerencia!“ vyšiel s pravdou von Vešeléni. Srdce mu zovrel trpký žiaľ pri spomienke na Štefana Bošnáka a jeho násilnú smrť, ktorú mal na svedomí práve páter Emerencius. „Ten odpadlík v rehoľnom rúchu zasial príliš veľa kúkoľa do Pánovej vinice a nik z nás nevie...“

„Aký zmysel má spomínať toho zradcu?!“ prerušil ho hostiteľ netrpezlivo, „keď už nemôže nikomu ublížiť?“

„Mýlite sa, excelencia, veľmi sa mýlite!“ namietol Vešeléni, hoci tušil, že biskup Selepčéni od začiatku vie, kam mieri. „Ak aj náš drahý páter Adam nemilosrdne poslal v podzemných labyrintoch pod Čachtickým hradom pátra Emerencia na druhý svet, to ešte neznamená, že smrťou pátra zanikol aj tajný satanský rád! Hoci bol Emerencius jeho hlavou, smrťou mnícha obávaná spoločnosť nezanikla.“

„Priznám sa, že celkom nechápem, pán veliteľ, kam mierite,“ zhrozil sa vysoký cirkevný prelát a zosmutnel.

„Excelencia, som presvedčený, že tajné zoskupenie satanských ctiteľov sa nebadane vzmáha v radoch šľachty i kléru aj po smrti pátra Emerencia!“

Biskup Selepčéni zhrozene pozrel na veliteľa: „Ako získal ten zradca katolíckej cirkvi toľko vplyvných magnátov na svoju stranu?!“

„To by ste sa museli spýtať jeho a ešte skôr tých, čo sa okolo neho tajne združili!“ odvetil rázne Vešeléni a črty tváre mu stvrdli. „Vieme však, excelencia, že pátrovi Emerenciovi oddane slúžili vplyvní uhorskí šľachtici a iní zasa odišli predčasne na večnosť jeho rukou!“

„Uvedomujete si, pán hlavný veliteľ kráľovských vojsk, čo hovoríte?“ nitriansky biskup výstražne zodvihol ukazovák pravej ruky. „To sú naozaj veľmi vážne obvinenia, a keby náš panovník tušil...“

„Ferdinand Habsburský o ničom nevie!“ skočil mu do reči Vešeléni, ale potom sa zháčil a miernejšie dodal: „Ste predsa nesmierne vzdelaný a podkutý v cirkevnom práve, teológii i filozofii! Verte mi, excelencia, kráľ nemá ani potuchy o týchto závažných skutočnostiach a obávam sa, že ho ani nezaujímajú.“

„Vzhľadom na terajšie politické rozpoloženie, keď ani náš drahý Svätý otec Inocent neschvaľuje podmienky vestfálskeho mieru, bolo by potrebné prebrať tieto pálčivé otázky s panovníkom. Mali by ste ho upozorniť, pán veliteľ, ako jeho dôverný radca na nedozerné dôsledky neblahého vplyvu satanských spolkov na spoločenský i náboženský život!“

„A kto iný by to podľa vášho názoru urobil?“ spýtal sa Vešeléni, podráždený biskupovým kľučkovaním. „Nepoznám nikoho v kráľovej blízkosti, kto by sa odvážil vyrukovať s takouto chúlostivou záležitosťou. Všetci hľadia iba na vlastný prospech, intrigujú a podlizujú sa.“

„Veď práve! Vy ste ten najpovolanejší, pán veliteľ, poznáte terajšiu situáciu v blízkosti panovníka lepšie než ktokoľvek iný!“

„Musím to byť, excelencia, zasa ja, kto má vyťahovať žeravé uhlíky z pahreby?!“

„Vy ste na to priam predurčený, milý František!“ hostiteľ mu dôverne pozrel do očí. „Spomínate si na nebohého kardinála Františka Forgáča? On sa azda jediný z prelátov v Uhorsku odvážil otvorene vystúpiť proti zverstvám Alžbety Bátoriovej! A čo Štefan Bošnák, váš švagor, muž svätého života, ktorý...“

„Načo mi zbytočne jatríte rany?“ zahundral Vešeléni namrzene. Nitriansky biskup trafil do živého a videl do jeho duše viac, než mu bolo milé. „Excelencia, viete dobre, že môj švagor i kardinál Forgáč odišli z tohto sveta násilnou smrťou a veľmi predčasne! Vari mám svoju pozemskú púť skončiť podobne?“

„Nie, pán veliteľ, vy sa nemusíte obávať ničoho!“ povzbudzoval ho hostiteľ. Tvár sa mu rozjasnila a hlas znel prorocky.

„S vami má prozreteľnosť iné zámery, verte mi. Dosiahnete najvyššie politické postavenie a budete to vy, kto sa pokúsi nastoliť definitívny poriadok v upadajúcom Uhorsku!“

„Prečo si to myslíte, excelencia?“

„Dajte na moje slová, František. O niekoľko rokov sa presvedčíte o ich pravdivosti!“ uisťoval ho nitriansky biskup. „Nepoznáme sa dlho, ale vo vašom srdci som vybadal to podstatné, čo vás predurčuje na veľké veci!“

„Také čosi mi okrem vás ešte nik nepovedal,“ Vešeléni nedôverčivo pozrel na biskupa. „Vari sa len nenazdávate, že...“

„Nič si nemyslím, pán hlavný veliteľ,“ prerušil ho hostiteľ blahosklonne a zodvihol pravicu, akoby už nechcel počuť žiadne námietky. „Čas ukáže a potvrdí, čo som vám dnes naznačil. Povedzte mi však úprimne, ktorý z našich šľachticov uviazol v pavučine démonových lákadiel?“

„Prečo vás odrazu zaujímajú mená tých úbožiakov?“ spýtal sa ostražito hlavný veliteľ a uprel na Selepčéniho zarazený pohľad. „Nebol som na zasadnutí tajnej rady, ktorej predsedal uhorský palatín Pavol Pálfi, no viem, že okrem iných sa na jej zasadnutí zúčastnil aj ostrihomský arcibiskup Lipaj!“

„To počujem prvý raz, veliteľ, no vidím, že máte správy z prvej ruky, a to sa nedá ničím zaplatiť!“ neskrýval údiv biskup.

„Koniec koncov, ostrihomský arcibiskup vás zosobášil s Máriou Séčiovou, takže vaše vzťahy sú zrejme dôverné.“

„Jeho excelencia by vám túto záležitosť viac ozrejmila ako ja,“ zahováral Vešeléni. „To však nijako nezmenšuje závažnosť hrozby, o ktorej som vám v súvislosti so satanským rádom a s pátrom Emerenciom hovoril.“

„Predpokladám, že aj gróf Fábry sa zúčastnil zasadnutia tajnej rady,“ nedal sa biskup zmiasť. „Je to obdivuhodný človek a statočný šľachtic. Po celý život obhajuje spravodlivosť. Gróf je oddaný panovníkovi i našej svätej katolíckej cirkvi!“

„Pravdaže bol prítomný, excelencia, to nepopieram. Okrem neho ešte aj kráľovský radca František Nádašdy, uhorský palatín Pavol Pálfi, ostrihomský arcibiskup a náš drahý páter Adam, ak to chcete vedieť úplne do detailov. Zasadnutie tajnej rady sa konalo desiateho októbra, pred dvoma rokmi.“

Selepčéni prikývol, no nepovedal nič. V miestnosti sa rozhostilo ticho, prerušované tikotom veľkých kyvadlových hodín. Biskup si rukou prešiel po vysokom čele a zamyslel sa.

„Ak mám byť úprimný,“ povedal po chvíli, „obdivujem odvahu a príkladnú odhodlanosť vašej manželky. Konvertovať na katolícku vieru v dnešnej ťažkej dobe, keď sa mnohí šľachtici bezhlavo zapredali protestantizmu, je prejavom horlivosti a odvážnym svedectvom viery!“ nešetril chválou. „A ako sa jej darí a čo vaše manželstvo, pán veliteľ?“

„Mária je úžasná žena, je to ozajstný poklad!“ priznával Vešeléni úprimne. „Žiaľ, od svadby mi na ňu zostáva iba málo času, pre ustavičné povinnosti na viedenskom dvore a rozličné neodkladné záležitosti.“

„Taký je už osud veľkých mužov,“ prízvukoval mu hostiteľ prívetivo, „dôležité však je, aby tým neutrpelo vaše manželstvo.“

„Pred piatimi rokmi nás ostrihomský arcibiskup zosobášil, ale mne sa zdá, akoby to bolo iba včera.“

„Nezabúdajte, František, že od chvíle, keď sme uzreli svetlo sveta, každým dňom kráčame k okamihu neúprosnej smrti.“

„Bol som svedkom krutého vraždenia a zabíjania nielen na bojiskách a nedobytných hradoch,“ povzdychol si Vešeléni, „ale videl som zomierať aj svojich najlepších priateľov. Často som v rozpakoch pri myšlienke na smrť, keď si predstavím, ako bezprostredne som jej nablízku.“

„Pri vašom postavení sú takéto obavy opodstatnené,“ prisvedčil biskup s porozumením, „preto musíte byť pripravený na stretnutie s najvyšším sudcom! Dôverujte mu celým srdcom, no ešte tu musíte vykonať veľa dobrého! Práve na to sme boli my krehkí ľudia stvorení.“

„Pokúšam sa byť nápomocným, excelencia, to vravím bez samochvály. Neraz však narazím na ľudskú zlobu a podlosť, žiaľ, aj u tých, ktorým som vždy dôveroval.“

„Nežijeme v raji, František, ale v tomto slzavom údolí a denne na nás striehnu nástrahy temných síl. Sme im vystavení od narodenia. Vy však neochabujte, dobrotivý Boh vás vo svojej nekonečnej láske ochráni pred útokmi každého nepriateľa!“

„Neraz sa mi zdá, že tej skutočnej ľudskej lásky je v poslednom čase čoraz menej. Na každom kroku narážam na nenávisť, sebectvo, chamtivosť a neodpustiteľnú zbabelosť. Pre týchto ľudí nič nie je sväté...“

„Viem, kam mierite,“ prerušil ho biskup, akoby mu čítal myšlienky. „No máte oporu, svoju zákonitú manželku, snažte sa žiť príkladným náboženským i manželským životom. Potom si môžete byť istý, že Pán vás požehná vo vašom úsilí o nastolenie spravodlivosti.“

„Na to potrebujem veľa modlitieb a osobitné požehnanie, excelencia. Inak uviaznem v bahne ľudskej zloby a vlastnej slabosti.“

„Nedajte sa znechutiť ani odradiť, lebo to je démonov hlas v našom svedomí!“ napomínal ho hostiteľ láskavo. „Máme veľa orodovníkov i svätých v nebi, ktorí sa za nás prihovárajú pred tvárou Najvyššieho!“

„To je nespochybniteľné, excelencia, len tu na zemi je tých svätých a príkladných ľudí príliš málo...“

„Nesmiete byť taký skeptický, František! Vaša milovaná Žofia, ktorú si Stvoriteľ predčasne povolal na večnosť, vykonala na tejto hriešnej zemi toľko dobrého! Rovnako tak jej horlivý brat, obetavý biskup Bošnák, môj predchodca. Oni za vás orodujú v nebi a vyprosujú vám od Boha všetky milosti, čo si zrejme ani neuvedomujete.“

„Dobre sa to počúva, excelencia. Naozaj som vám vďačný za slová povzbudenia a najmä za láskavé prijatie na mieste, ktoré posvätil svojou obetavou prácou aj môj nebohý švagor.“

„Biskup Bošnák je veľkým vzorom príkladnej obetavosti nielen tu v Nitre, ale aj v Trnave, Ostrihome, ba v celom Uhorsku! A ja, slabý človek, nadchnutý jeho žiarivým príkladom budem sa s Božou pomocou snažiť pokračovať v jeho neúnavnom a horlivom pôsobení!“

„To veľmi rád počujem z úst takého váženého cirkevného hodnostára!“ Vešeléni sa zodvihol z kresla, akoby sa už chystal odísť. „Pokiaľ to pôjde, excelencia, vynasnažím sa vám pomôcť a podľa možností vás budem podporovať na každom kroku!“

„Vy už odchádzate, milý František?“ spýtal sa zarazene Selepčéni. Vstal, podišiel k veliteľovi a položil mu ruku na mocné rameno: „Zostaňte ešte aspoň chvíľu, veď máme toho toľko spoločného!“ požiadal ho.

„Veľmi rád by som s vami zostal aj dlhšie,“ uisťoval ho Vešeléni a úctivo pobozkal zlatý prsteň na jeho pravej ruke. „Váš čas je však veľmi vzácny, excelencia, to viem veľmi dobre a mňa čaká dlhá cesta a isté neodkladné povinnosti.“

„Všetko je v Božích rukách, veliteľ, a povinnosti počkajú,“ zdržiaval ho prívetivo hostiteľ. Sadol si do kresla a ukazujúc rukou na susedné, nástojčivo dodal: „Len si pokojne prisadnite a zostaňte ešte! Môžeme sa spoločne naobedovať a potom...“

Nedopovedal, vyrušilo ho naliehavé zaklopanie. Dvere vycifrované ornamentmi sa roztvorili dokorán a dnu vošiel vysoký muž, biskupov osobný tajomník.

„Nešťastie, excelencia, veľké nešťastie!“ zvolal zlomene, ale keď zazrel hlavného veliteľa kráľovských vojsk, pribuchol dvere, podišiel k biskupovi, posadil sa oproti nemu a zašepkal:

„Váš spovedník, náš obetavý páter Fabrícius, sa obesil!“

„To nemôže byť pravda!“ zvolal zarazene Selepčéni a uprel rozpačitý pohľad na Vešeléniho. Veliteľ prestupoval ako na tŕňoch, nevediac, či sa má zberať, alebo zostať. „Kde sa to stalo, páter Gerhard?“

„Našli ho bezvládneho vo veži kostola, hore na zvonici!“ vyriekol preľaknutý páter, pravá ruka nitrianskeho biskupa. „Nikto však nevie, ako sa to mohlo stať! Ctihodní pátri ma poslali za vami s prosbou, excelencia, aby ste ráčili bezodkladne prísť hore na zvonicu!“

„Aký to má význam, keď je ten úbohý rehoľník mŕtvy?“ prerušil mnícha Vešeléni a váhavo sa posadil do kresla. „Nepomôže mu už ani excelencia, ani zbožní pátri, jedine milosrdný Boh!“

„Ctihodní pátri si želajú, excelencia, aby ste sa na vlastné oči presvedčili, čo sa stalo!“ odpovedal tajomník bez toho, žeby sa k vzácnemu hosťovi obrátil, alebo sa naňho pozrel. „Inak by som si nedovolil vyrušovať vás.“

„Ach, drahý páter Fabrícius, čo si to vykonal?“ vzdychol si biskup a tvárou mu preletel tieň smútku. „Prečo nás dobrotivý Boh trestá tak tvrdo? Je to pre nás veľká skúška viery!“

„Ako vám môžem pomôcť?“ spýtal sa Vešeléni, ktorého celkom zaskočil náhly zvrat priateľskej návštevy. „Neviem, čo je najviac potrebné, excelencia...“

„Milý František, nerobte si starosti!“ prerušil ho vľúdne hostiteľ. „Budem sa musieť rozlúčiť, lebo musím zistiť, čo je vo veci.“

„Neunúvajte sa so mnou, excelencia, idem s vami!“ Vešeléni sa náhle zodvihol a zamieril ku dverám. „Takéto niečo sa prihodí zriedkakedy medzi vojakmi, ale v biskupskom sídle na starobylom Nitrianskom hrade? To je hrôza!“

„Ďakujem vám, pán hlavný veliteľ! Poďte teda s nami a spoločne sa presvedčíme, čo sa stalo!“

„Radšej neobťažujme urodzeného pána!“ namietol tajomník, neskrývajúc obavy. „Nie som si celkom istí, či pátri budú...“

„Len žiaden strach, páter Gerhard!“ ustarostený nitriansky biskup uprel na tajomníka prísny pohľad a otvoriac dvere, vyzval oboch mužov: „Ráčte čím skôr, páni, nesmieme strácať čas!“

„Zdá sa mi, excelencia,“ obrátil sa Vešeléni na biskupa, keď kráčali širokou chodbou s nízkymi lomenými okienkami, „že to, o čom sme sa zhovárali, zasiahlo už aj sídlo nitrianskeho biskupstva. Dávno som nepočul, žeby sa človek zasvätený Bohu obesil.“

„Dejú sa zlé veci,“ vyhŕkol rozrušený prelát, keď vyšli z rozľahlej vstupnej haly a zamierili cez nádvorie k vysokej mohutnej veži. „Sám ste mi o nich pred chvíľou hovorili. Tu na Nitrianskom hrade je to mimoriadna výnimka, čo potvrdzuje pravidlo.“

„Nikto ani len netuší, prečo k tomu došlo,“ zašepkal Selepčéniho tajomník, kráčajúc po schodoch, vedúcich na zvonicu veže. V ľavej ruke niesol blikotajúci lampáš, sotva osvetľujúci schodisko. „Páter Fabrícius bol veľmi zbožný a skromný človek. Všetci naši rehoľní bratia ho mali radi.“

„Sme iba slabí, úbohí ľudia,“ povzdychol si biskup, kráčajúc za tajomníkom. „Krehké hlinené nádoby v Božích rukách, nevieme ani dňa, ani hodiny, kedy si nás Stvoriteľ povolá pred svoju tvár.“

Páter Gerhard chcel čosi poznamenať, ale rozmyslel si to. Medzitým vyšli na úzku, masívnym zábradlím vrúbenú pavlač, nad ktorou sa čneli mohutné dubové trámy. Tajomník sa sklonil, aby mohol prejsť a dostať sa k schodisku. Biskup Selepčéni a hlavný veliteľ Vešeléni potichu kráčali za ním.

Strmé schody, osadené v stenách štvorhrannej veže, sa končili na zvonici a traja muži namáhavo vystupovali nahor. Ich tmavé tiene sa zlievali do jedného, vytvárajúc členitú siluetu zvláštneho tvaru. Ani jeden z nich tomu nevenoval pozornosť, všetci boli zaujatí myšlienkou na desivú smrť nešťastného mnícha.

Nad nimi vrzli železné dvere a zaškrípali pánty. Dubové dosky zaprašťali pod nohami starého mnícha, ktorý s horiacou pochodňou vyšiel zo zvonice, oprel sa o zábradlie a uprel zrak dolu. Len čo zbadal prichádzajúcich, ustúpil nabok od schodov na štvorcovú pavlač, čo vytvárala vstup na zvonicu, zasa otvoril úzke dvere a zastal pri nich.

„Poďte dnu, páter Gerhrad!“ prihovoril sa mníchovi a ustúpil odo dverí. „Ráčte, excelencia, aj vy...“

„To je hlavný veliteľ kráľovských vojsk!“ predstavil hosťa biskup a prešiel úzkymi dverami na zvonicu. „Potrebujeme tu nezávislého svedka z najvyšších politických kruhov!“

„Ako uznáte za vhodné, excelencia,“ prikývol starý mních, keď biskup prechádzal popri ňom, a úctivo pozrel na Vešeléniho: „Ráčte, veľkomožný pane, a vitajte na Nitrianskom hrade!“ dodal.

Len čo vošli do štvorcovej miestnosti, tvoriacej plošinu hradnej zvonice, traja mnísi, stojaci pod hrubými povrazmi zvonov, ustúpili bokom. Úctivo pozdravili prichádzajúcich a zvedavými pohľadmi sprevádzali hlavného veliteľa. Vešeléni zastal pred bezduchým obesencom.

„To je neslýchané, František!“ vyriekol smutne nitriansky biskup, hľadiac na stuhnuté telo úbohého rehoľníka, čo viselo na jednom z hrubých povrazov zvonice. „Kto by predpokladal, že náš páter Fabrícius si práve na tomto mieste vlastnou rukou siahne na život?“

„Počkajte ešte s konečným verdiktom, excelencia, neunáhlite sa. Odkiaľ máte istotu, že páter Fabrícius sa obesil?“

„Tu pred vami, pán veliteľ, v tej bezduchej telesnej schránke, bezmocne visiacej na povraze!“ zvolal Selepčéni a ukázal prstom na vyplazený jazyk obeseného. „Aký dôkaz ešte potrebujete? Je to veľké nešťastie pre nás i pre našu svätú cirkev!“

„Videl som horšie nešťastia a dokaličené obete krvavého násilia!“ zamrmlal Vešeléni, hľadiac uprene do vypúlených očí a strhanej tváre obesenca. „Nerobte unáhlené úsudky, excelencia. Pátra Fabrícia mohol niekto zákerne obesiť!“

„To je vylúčené, pán veliteľ!“ protestoval biskup a uprel na Vešeléniho skormútený pohľad. „Na zvonicu sa nemohol dostať nik nepovolaný.“

„Nemajte mi to za zlé, excelencia, ale nič nie je vylúčené!“ odvrkol mu Vešeléni zanovito, nespúšťajúc oči z obeseného mnícha. „Aj kardinál František Forgáč zostal ležať mŕtvy pred oltárom hradnej kaplnky na Červenom Kameni a všetci sa nazdávali, že ho ranila mŕtvica.“

„Tak o jeho smrti hovorili v najvyšších cirkevných kruhoch,“ poznamenal nitriansky biskup. „Aj môj tútor a duchovný vodca, ostrihomský arcibiskup Peter Pázmáň, mi rozprával to isté o poslednom výdychu svojho predchodcu, kardinála Forgáča. Vari to chcete poprieť?“

„Veď som sa o tom zmienil pri našom rozhovore,“ pripomenul mu Vešeléni trpezlivo, snažiac sa ovládnuť podráždenosť.

„Kardinála Forgáča zahrdúsil zákerný vrah. Jediný, kto na to prišiel a kto bol toho svedkom, bol náš drahý páter Adam!“

„To by bol donebavolajúci zločin, pán veliteľ!“ rozhorčoval sa biskup Selepčéni. „Odkiaľ beriete, pre lásku božiu, také strašné správy? Ani ostrihomský arcibiskup Juraj Lipaj nikdy nič také nenaznačil.“

„Musíte sa s ním o tom pozhovárať, excelencia, veď páter Adam je nanajvýš dôveryhodná osoba! Dlhé roky pracoval v službách kardinála Forgáča a bol osobným tajomníkom viacerých cirkevných hodnostárov.“

„Pre mňa sú to celkom nové a neuveriteľné informácie, milý František!“ zmenil náhle biskup tón. „Nezabúdajme, že diabol jednostaj útočí na svätú katolícku cirkev i na každého z nás a teraz premohol aj nešťastného pátra Fabrícia! Keď na verejnosť prenikne, že sa obesil na zvonici...“

„Nikto sa predsa nič nedozvie!“ prehodil Vešeléni bez najmenšieho náznaku rozrušenia. „Ak dokážete vy a vaši spolubratia mlčať, všetko zostane tu, za hradbami Nitrianskeho hradu. Excelencia, zaviažte každého, kto o tejto smrti vie, prísahou mlčanlivosti!“

Biskup naňho pozrel ťažkým pohľadom.

„Máte pravdu, František. Urobím tak!“

„Nič vám neprikazujem, excelencia, ale v dnešných pomeroch, po skončení tridsaťročnej vojny vám nič iné ani nezostáva! Ako ďalej, rozhodnite podľa vlastného uváženia. Ak môžem skromne poradiť, nechoďte s bubnom na zajace!“

Biskup Selepčéni prikývol, odrazu sa zvrtol na podpätku k zarazeným rehoľníkom a ukazujúc prstom na obeseného, prikázal: „Dajte nášho spolubrata dolu, uložte do rakvy a preneste k hlavnému oltáru!“

Skormútení pátri akoby len na to čakali. Dvaja pridŕžali mŕtve telo a páter Gerhard rozviazal hrubý povraz, ovinutý okolo krku nebohého. S námahou položili bezduché, oťažené telo na drevenú podlahu zvonice a ustúpili dozadu. Veliteľ kráľovských vojsk sa naklonil k nehybnému pátrovi Fabríciovi. Kľakol si na koleno, pozorne si prezrel tvár i šiju nebohého a s úctou mu zatlačil vytreštené oči.

„Nech je k nemu nebeský Otec milosrdný,“ začul za chrbtom biskupov skleslý hlas, „a nech mu odpustí všetky previnenia!“

„Lebo jeho milosrdenstvo trvá naveky!“ pridal sa k nemu páter Gerhard, pristúpil bližšie, pravou rukou požehnal nebohého a zbožne zakončil: „Kiež je odpustená jeho vina v mene Otca i Syna, i Ducha Svätého!“

„Amen!“ zvolali zborovo dojatí pátri, sledujúc zvedavými pohľadmi každý Vešeléniho pohyb. Pridal sa k nim aj biskup. Selepčéni by už bol najradšej dolu a venoval sa svojim povinnostiam, preto požiadal tajomníka:

„Postarajte sa o telo nášho brata, páter Gerhard, a dohliadnite na ctihodných pátrov! Zneste ho do svätyne, ale nenápadne a v najväčšej tichosti, ako nám poradil pán veliteľ, aby ste nenarobili zbytočný rozruch!“

„Ešte chvíľu vyčkajte!“ zdržiaval ho Vešeléni a v nedobrej predtuche rozhalil tmavý habit nebohého. „Nepozdáva sa mi to, excelencia, čosi tu nie je s kostolným poriadkom.“

„Nerozumiem, pán veliteľ!“ pokrútil hlavou biskup a sklonil sa k nemu. „Čo máte na mysli?“

„Obávam sa, excelencia, že som mal pravdu,“ odvetil Vešeléni, ukazujúc na obnaženú hruď nebohého pátra. „Niekto Fabrícia zákerne prebodol a potom obesil!“

„Ó, večný vládca, netrestaj nás pre naše slabosti!“ zvolal zdesene biskup a bezmocne zalomil rukami. „To je nepochopiteľné! Pán veliteľ, mali ste pravdu!“

„To je Boží trest!“ nezdržal sa rozrušený tajomník a neveriaco vytreštil oči na mŕtveho spolubrata. „Inak by to musel urobiť niektorý z nás, veď sem nik cudzí nevkročil!“

„Upokojte sa, páter Gerhard!“ napomenul ho biskup. „Nerobte zbytočnú paniku!“

„To je to, čo najmenej potrebujeme!“ pridal sa k nemu Vešeléni a jemne sa dotkol hlbokej, tenkej rany na nebožtíkovom hrudníku. „Ako ste sa pred chvíľou vyslovili, excelencia, žiaden rozruch! V najväčšej tichosti, ctihodní pátri!“

„Nech je po vašom, milý František!“ prikývol biskup. Na prvý pohľad si všimol, že tmavá krv, čo tenkým pramienkom vytiekla z hlbokej rany, už zaschla. „Tu prítomní ctihodní pátri budú mlčať až za hrob, to vám sľubujem!“

„Keby tu bol naporúdzi doktor Sebastián, dôverník grófa Fábryho, ten by nám vedel povedať viac,“ obrátil sa Vešeléni na biskupa. „Krv je zaschnutá, excelencia. Zabijak, čo prebodol pátra Fabrícia, tu bol už pred niekoľkými hodinami!“

„O tom niet najmenších pochybností, pán veliteľ!“ súhlasil Selepčéni. Ešte raz pozrel na zmeravené telo a pristúpiac k pátrom, ktorí tam stáli ani prikovaní, prísne na nich pozrel: „Nikomu ani slovko, bratia, to vám prikazujem ako váš predstavený! Bez môjho súhlasu nikomu neprezradíte, čo ste tu videli! Rozumiete?“

Vyľakaní rehoľníci mlčky prikývli. Vpadnutými očami sliedili po mŕtvom spolubratovi, ktorý ležal pri Vešeléniho nohách. Veliteľ zahalil Fabríciovu obnaženú hruď, prehľadal mu vrecká a potom vstal. Obrátil sa k mníchom a prísnym hlasom pridupľoval:

„Musí to zostať iba medzi vami, velební páni, a za múrmi Nitrianskeho biskupstva! Tak ako vám prikázala excelencia! A ja, hlavný veliteľ kráľovských vojsk a dôverný radca jeho výsosti kráľa Ferdinanda, vám nariaďujem to isté – mlčte! To, čoho ste tu boli svedkami, zachováte ako spovedné tajomstvo!“

Mnísi nepreriekli ani slovo, úctivo sa pred Vešelénim sklonili a ruky si prekrížili na prsiach. Sledovali ho úslužnými pohľadmi, až kým sa s biskupom Selepčénim nestratili za úzkymi klenutými dverami. Páter Gerhard zostal s mníchmi pri mŕtvom.

„Som veľmi znepokojený tým, čo sa tu stalo,“ obrátil sa Vešeléni k biskupovi, ktorý zostupoval po strmých dubových schodoch za ním. „Keď prišlo k takémuto ohavnému zločinu na posvätnom mieste, v biskupstve na starobylom Nitrianskom hrade, čo sa robí inde?“

„Vôbec si to neviem vysvetliť,“ odpovedal mu zachmúrene Selepčéni. „Žijeme v ťažkých časoch, no napriek tomu som bezradný. Nechápem, prečo k takému nešťastiu došlo práve v biskupskom sídle!“

„Nesužujte sa, excelencia, úbohému pátrovi Fabríciovi to už život nevráti!“ upokojoval ho Vešeléni, keď zišli z veže a nízkym nádvorím prechádzali k budove biskupského úradu. „Ak vám môžem priateľsky poradiť, napíšte ostrihomskému arcibiskupovi a požiadajte ho, nech na jeden deň uvoľní svojho tajomníka pátra Adama a pošle ho sem do Nitry.“

„To by mi ani vo sne nenapadlo!“ neskrýval biskup nadšenie. Ich pohľady sa na okamih stretli. Zračilo sa v nich vzájomné porozumenie. „Ak máte ešte chvíľu čas, poďte so mnou do kancelárie! Napíšem ostrihomskému arcibiskupovi list a vy mu ho pri najbližšej príležitosti odovzdáte!“

„Pre vás to rád urobím, excelencia!“

„Napokon to bude Božia prozreteľnosť, že sme sa stretli práve tu a teraz!“ pripomenul s pokornou vďačnosťou hostiteľ, keď zastali pred dverami biskupskej kancelárie. „Poďte, milý František, sadnite si a len čo napíšem list...“

„Neunúvajte sa, excelencia!“ prerušil ho Vešeléni a úctivo mu otvoril dvere. „Môj čas sa naplnil. Deň je krátky. Napíšte list a ja sa so sprievodom zatiaľ pripravím na cestu. Pred odchodom sa vrátim a rozlúčime sa.“

„Urobte, ako vám to najlepšie vyhovuje!“ prikývol biskup a vchádzajúc do kancelárie, pevne zovrel veliteľovo plece. „Ste obozretný muž, ktorý vie, čo robí, a ochotne pomôže ako pravý šľachtic!“

Netrvalo dlho a nitriansky biskup predstihol vzácneho hosťa a sám prišiel na vstupné nádvorie ku hlavnej bráne. František Vešeléni práve odchádzal od skupinky cisárskych vojakov a chcel sa vrátiť na biskupský úrad.

„Pre mňa ste si nemuseli robiť starosti!“ Vešeléni dobrosrdečne zovrel biskupovi obe ramená. „Bol by som za vami prišiel, excelencia, ako som vám povedal.“

„Netrápte sa preto, milý František!“ odbil ho hostiteľ s úsmevom a podal mu zapečatený list so slovami: „Doručte ho arcibiskupovi Lipajovi osobne a odovzdajte mu srdečné pozdravy!“

„Spoľahnite sa, excelencia. A nezabudnite dať odniesť telo pátra Fabrícia na miesto, kam okrem vás nik iný nesmie vstúpiť!“ požiadal ho znovu, vzal zložené písmo a schoval ho do vnútorného vrecka vojenského kabátca. „Máte moje slovo a sľub veliteľa kráľovských vojsk, ten platí až po hrob!“

„Som vám zaviazaný, František, ale prekvapuje ma, že nevidím žiaden záprah ani cestovný koč!“

„Stačí mi tucet spoľahlivých mužov, Božia pomoc a ochrana, excelencia, nič viac nepotrebujem!“

„Predsa len, cesta v sedle je vysiľujúca a náročná. Počasie je začiatkom apríla nevľúdne.“ Nitriansky biskup s obavou o Vešeléniho zdravie navrhol: „Zoberte si môj koč, je to pohodlnejšie. Môžete si zdriemnuť, trochu si odpočinúť a ochráni vás pred studeným vetrom!“

„Ďakujem, ale najradšej som v sedle so svojimi mužmi, excelencia. Na koňoch sme rýchlejší a obratnejší! No, už sa musíme rozlúčiť!“

„Kam máte namierené, František? Do Prešporka je odtiaľto veľmi ďaleko.“

„Najprv sa zastavíme v Trnave a ešte dnes odovzdám arcibiskupovi Lipajovi váš list!“ Vešeléni sa vyšvihol do sedla a zodvihnutou pravicou naznačil strážcom hradu, aby otvorili vstupnú bránu. „Zajtra popoludní musím byť na dôležitom rokovaní v Prešporku. Zbohom, excelencia! Myslite na mňa vo svojich modlitbách! To je pre mňa väčšia istota ako koč so štvorzáprahom!“

„Nech vás Boh sprevádza na každom kroku!“ zvolal dojato biskup, no jeho slová zanikli v náraze prudkého vetra, čo studeným dychom vrazil do odchádzajúcich jazdcov, keď strážcovia otvorili pravé krídlo hradnej brány. Nápor vetra zvíril prach na nádvorí, zodvihol ho a Selepčéni iba v poslednom okamihu stačil privrieť oči. Na tvári pocítil nepríjemné bodnutie drobných kamienkov, a keď nápor ustal, opatrne uprel zrak za odchádzajúcimi jazdcami.

Po zuby vyzbrojení vojaci už medzitým prešli bránou, len ich statočný veliteľ sa naposledy obrátil v sedle a zodvihol ruku na pozdrav. Biskup vystrel pravicu, urobil výrazný znak kríža a požehnal vzácneho hosťa aj celý jeho sprievod: „Nech vás chráni Pán zo Siona!“

Chvíľu ešte sledoval cisárskych vojakov, a keď strážcovia hradu zatvorili hlavnú bránu, vrátil sa do kancelárie.