Start

Joy Fielding

SOMEONE IS WATCHING

Copyright © 2015 by Joy Fielding, Inc.

Translation © 2015 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2015 by Jana Šťastná

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Someone is Watching (Ballantine Books, New York 2015) preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhla Jana Šťastná.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 773. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4355-2

Román Niekto sa díva je fikcia. Všetky mená, postavy, miesta a udalosti sú výplodom autorkinej fantázie alebo sú použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami, lokalitami alebo osobami, či už živými, alebo mŕtvymi, je náhodná.

Venujem svojim najmilším ľuďom na svete: Warrenovi, Shannon, Annie, Renee, Courtneymu, Haydenovi a Skylar.

KAPITOLA 1   

DEŇ SA ZAČAL AKO INOKEDY. BOL TO LEN ĎALŠÍ monotónne nádherný októbrový deň v Miami, obloha bola typicky modrá a bezoblačná, teplota mala napoludnie vystúpiť na dvadsaťosem stupňov. Nič nenaznačovalo, že dnešný deň by mal byť iný ako včerajší alebo predvčerajší, nič nesvedčilo o tom, že dnešný deň, alebo skôr večer, mi navždy zmení život.

Zobudila som sa o siedmej. Osprchovala som sa a obliekla som si čiernu plisovanú sukňu a bielu bavlnenú blúzku, formálnejšie oblečenie, než nosím bežne. Prekefovala som si svetlohnedé vlasy, ktoré mi vo vlnách splývali do polovice chrbta. Na líca som si naniesla trochu červene a na mihalnice maskaru. Uvarila som si kávu, zhltla som mafin a o pol deviatej som zavolala sa recepciu, aby mi niektorý zo zriadencov vyviezol z podzemnej garáže auto. Mohla som si zájsť po strieborné porsche aj sama, ale zriadenci sa vyžívajú, keď si na ňom môžu zajazdiť, hoci len tých tridsať sekúnd, toľko totiž trvá jazda po kruhovej rampe z môjho parkovacieho miesta na tretej úrovni k prednému vchodu. Dnes ráno mal službu Finn, celkom príťažlivý v uniforme pozostávajúcej z kaki nohavíc a zelenej košele s krátkymi rukávmi. „Čaká vás rušný deň, slečna Carpenterová?“ spýtal sa, keď ma pustil za volant.

„Len ďalší deň v raji.“

„Užite si ho,“ zatvoril dvere a zakýval mi.

Zamierila som na Biscayne Boulevard do sídla právnickej kancelárie Holden, Cunningham a Kravitz, kde som už takmer dva roky zamestnaná ako súkromná detektívka. Firma má približne tristo zamestnancov a pracuje v nej stodvadsaťpäť právnikov. Firma sídli na najvyšších troch poschodiach impozantného mramorového vežiaka v obchodnom centre mesta. Za normálnych okolností by som si dala druhú šálku kávy a pozhovárala sa s ľuďmi, ktorí by práve boli v služobnej miestnosti, ale dnes som mala ísť na súd, a tak som zaparkovala v podzemnej garáži, zamkla som svoj legálne držaný Glock v schránke v prístrojovej doske a na krátku cestu na West Flagler Street číslo 73 do budovy súdu som sa odviezla taxíkom, lebo v tých končinách je takmer nemožné nájsť voľné parkovacie miesto a nemohla som si dovoliť strácať vzácny čas hľadaním. Predvolali ma ako svedkyňu na potvrdenie protiargumentov v prípade týkajúcom sa priemyselnej špionáže a už som sa nevedela dočkať, kedy sa postavím na miesto svedka. Na rozdiel od mnohých kolegov, ktorí radi zostávajú neviditeľní, ja rada svedčím. Možno preto, že ako detektívka trávim veľa času dosť izolovane. Súčasťou mojej práce je zbieranie informácií, ktoré budú užitočné pri obhajobe v súdnej sieni, vyšetrovanie podvádzajúcich manželov alebo manželiek či podozrivých zamestnancov, sledovanie, fotografovanie, nahrávanie tajných stretnutí na video, vyhľadávanie a vypočúvanie nádejných svedkov, pátranie po stratených dedičoch a zhromažďovanie faktov, z ktorých mnohé súd možno prijme a mnohé budú len lascívne, ale napriek tomu užitočné. Keď mám všetky potrebné informácie, zvyčajne si sadnem a napíšem správu. Niekedy, ako dnes, ma predvolajú svedčiť. Treba mať aspoň základné právnické vedomosti, a preto tých niekoľko rokov, čo som na Miamskej univerzite študovala kriminalistiku, nepokladám za stratu času, hoci som odišla zo školy bez štátnej skúšky. Podľa onlinovej stránky, na ktorej som si vybavila licenciu detektívky, k náplni mojej práce patrí byť inteligentná, dobre informovaná, húževnatá, metodická, vynachádzavá a diskrétna. Usilujem sa spĺňať všetky požiadavky.

Keď som prišla do súdnej budovy, stál tam už dlhý rad ľudí, ktorí čakali na prechod detektorom kovov, potom som sa vyviezla až bolestne pomalým, preplneným výťahom na dvadsiate prvé poschodie. Dnes bolo takmer na smiech, že táto dvadsaťosemposchodová budova, ktorú dokončili v roku 1928, bola v tom čase nielen najvyššou budovou na Floride, ale aj na juh od Ohia. Biely vápencový exteriér sa ešte vždy napočudovanie vyníma medzi nerozoznateľnými sklenými budovami, ktoré ju obklopujú a popri ktorých pôsobí ako trpaslík. Interiér nie je veľmi pôsobivý, hala ešte vždy čaká na financie na dokončenie renovácie a väčšina súdnych siení pôsobí zatuchnuto, niekedy naozaj páchnu.

„Povedzte svoje meno a povolanie,“ vyzval ma zriadenec, keď som sa postavila na miesto svedka a prisahala som, že budem hovoriť pravdu a nič, len pravdu.

„Volám sa Bailey Carpenterová a pracujem ako súkromná detektívka vo firme Holden, Cunningham a Kravitz.“

„Ako sa máš, Bailey?“ spýtal sa ma Sean Holden, keď som sa usadila na svojom mieste. Sean nie je len môj šéf, je to zároveň aj jeden zo zakladateľov firmy a jedna z hlavných hviezd, hoci má len štyridsaťdva rokov. Dívala som sa, ako si zapína gombíky na modrom saku s jemným pásikom, a prebleslo mi hlavou, že je to veľmi impozantný muž. Niežeby bol príťažlivý v tradičnom ponímaní, črty má trochu drsné, orieškové oči malé a priveľmi priame, tmavé vlasy priveľmi kučeravé, pery až priveľmi plné. Trochu priveľa všetkého, čo zvyčajne stačí na to, aby to druhú stranu zastrašilo.

Prípad bol pomerne jednoduchý. Nášho klienta, majiteľa miestnej siete úspešných pekární, žalovala bývalá zamestnankyňa za neoprávnené prepustenie. On tvrdil, že tú ženu prepustil preto, lebo prezradila obchodné tajomstvo jeho najväčšiemu konkurentovi. Žena už vypovedala, že jej stretnutia s menovaným konkurentom boli úplne nevinné, ona aj jej manžel toho človeka poznajú od detstva a ich stretnutia, ktoré mám podrobne zdokumentované vo svojej správe, mali jediný účel, a to pripraviť párty, ktorou chcela prekvapiť manžela pri príležitosti jeho štyridsiatych narodenín. Dobrovoľne vyhlásila, že je čestná žena a nikdy by vedome nezradila dôveru svojho zamestnávateľa. A v tom urobila chybu. Svedkovia by nikdy nemali nič dobrovoľne vyhlásiť.

Sean mi položil celý rad zdanlivo nevinných otázok v súvislosti s mojou prácou, až potom sa zameral na dôvod, prečo som tam. „Uvedomujete si, že Janice Elderová tu pod prísahou vyhlásila, že je, citujem ‚čestná žena a nie je schopná takej zrady‘?“

„Áno, uvedomujem si to.“

„A vy ste tu preto, aby ste vyvrátili to vyhlásenie?“

„Mám dôkazy, ktoré vyvracajú jej vyhlásenie o čestnosti, aj to, že nie je schopná zrady.“

Advokát druhej strany okamžite vyskočil na nohy.

„Námietka, vaša ctihodnosť.“

„Pani Elderová sama otvorila dvere tejto línii vypočúvania,“ vyhlásil Sean a sudca rýchlo rozhodol v jeho prospech.

„Povedali ste, že máte dôkazy, ktoré popierajú nielen jej tvrdenie, že je čestná, ale aj že nie je schopná zrady?“ spýtal sa Sean a slovo za slovom zopakoval, čo som povedala.

„Áno, mám.“

„Aké dôkazy?“

Vzala som do ruky poznámky, hoci v skutočnosti som ich nepotrebovala. So Seanom sme preberali moju výpoveď niekoľko dní a presne som vedela, čo poviem. „Večer dvanásteho marca roku dvetisíctrinásť som sledovala pani Elderovú do hotela Doubledy Hilton vo Fort Lauderdale...“ Kútikom oka som zazrela, ako sa Janice Elderová rýchlo radí s právnikom. Postrehla som paniku v jej očiach.

„Námietka,“ ozval sa znova jej právnik. Sudca jeho námietku opäť zamietol.

„Pokračujte, slečna Carpenterová.“

„Videla som, ako pristúpila k recepčnému pultu a dostala kartu od izby dvestoštrnásť, registrovanú na istého pána Carla Segrettiho.“

„To čo má byť, dočerta?!“ zvolal muž sediaci na lavičke rovno za pani Elderovou. Bol to Todd Elder, Janicin manžel. Vyskočil na nohy, v šoku a pobúrení mu opálená pokožka očervenela, akoby horel. „Ty si si to rozdávala s Carlom?“

„Námietka, vaša ctihodnosť. Toto nemá absolútne nič spoločné s naším prípadom.“

„Práve naopak, vaša ctihodnosť.“

„Klamárka jedna!“

„Poriadok v súdnej sieni.“

„Ty si sa kurvila s mojím posratým bratancom?“

„Zriadenec, odveďte toho muža.“ Sudca buchol kladivkom. „Pojednávanie sa na tridsať minút odročuje.“

„Dobrá práca,“ poznamenal Sean kútikom úst, keď som okolo neho vychádzala zo súdnej siene. Pani Elderová ma prebodávala nepriateľským pohľadom, vpaľoval sa mi do chrbta ako kyselina.

Na chodbe som si skontrolovala mobil a čakala som, či ma znova predvolajú svedčiť. Našla som si odkaz od Alissy Dunphyovej, ktorá bola už tri roky spoločníčkou vo firme a teraz ma žiadala, aby som zistila, či sa skutočne vrátil istý Roland Peterson, nezodpovedný otec, ktorý pred pár mesiacmi zmizol z Miami, aby nemusel zaplatiť exmanželke niekoľko stotisíc dolárov, jeho dlh na výživnom na ňu i na dieťa.

„To bolo dosť nepríjemné prekvapenie,“ ozval sa mi za chrbtom hlas, keď som hodila mobil do veľkej plátennej tašky. Ten hlas patril advokátovi Janice Elderovej. Volal sa Owen Weaver a odhadovala som, že môže mať čosi po tridsiatke, čiže je o pár rokov starší odo mňa. Všimla som si rovné biele zuby – akosi sa nehodili k jeho podmanivo krivému úsmevu.

„Len si robím svoju prácu,“ odvetila som, akoby som sa ospravedlňovala.

„Musíte si ju robiť tak dobre?“ Úsmev, ktorý sa teraz rozšíril z pier do hrejivých hnedých očí, mi prezradil, že v skutočnosti nehovorí o prípade. „Urobte mi láskavosť,“ povedal.

„Ak to bude možné.“

„Poďte so mnou na večeru,“ potvrdil moje podozrenie.

„Čože?“

„Na večeru... so mnou. Výber reštaurácie nechám na vás. V sobotu večer?“

„Vy ma chcete pozvať na rande?“

„Prekvapuje vás to?“

„Za daných okolností...“

„Chcete povedať vzhľadom na to, že ste mi práve zasadili tvrdý úder?“

„Presne tak.“

„Jesť treba.“

„Aj to je pravda.“ Dvere na súdnej sieni sa otvorili a Sean Holden rázne zamieril ku mne. „Ak dovolíte... môj šéf niečo chce...“

„Samozrejme.“ Owen Weaver siahol do vnútorného vrecka na tmavomodrom saku a podal mi vizitku. „Zavolajte mi.“ Usmial sa najprv na mňa, potom na Seana. „Dajte mi desať minút s mojou klientkou,“ povedal a odišiel.

Sean kývol hlavou. „To čo malo byť?“

Hodila som Owenovu vizitku do tašky a pokrčila som plecami, akoby som chcela povedať, že náš rozhovor nebol dôležitý. Sean pozrel do súdnej siene a ja som sledovala jeho pohľad. Manžel pani Elderovej stál sám s kamennou tvárou pri dverách, ruky zaťaté, svalnaté telo pripravené vrhnúť sa do akcie. Zachytil môj pohľad a ústami nezvučne naznačil beštia, zrejme preniesol hnev z manželky na mňa. Také čosi sa mi nestalo prvý raz.

Keď o pol hodiny súdne pojednávanie znova pokračovalo, pani Elderová súhlasila s tým, že stiahne žalobu, ak náš klient urobí to isté. Náš klient zahundral, ale napokon prijal dohodu, a nikto neodišiel šťastný, čo bolo, ako som počula, znamenie dobrého kompromisu. Aspoň my dvaja so Seanom sme boli spokojní. „Musím letieť,“ povedal, keď sme vychádzali zo súdnej siene. „Neskôr sa ti ozvem. A, Bailey,“ zastavil okoloidúci taxík a nasadol, „blahoželám. Si super.“

Dívala som sa, ako taxík mizne v premávke, potom som si aj ja zavolala taxík a vrátila som sa na Biscayne Boulevard. Hoci na súde sme vyhrali, cítila som sa trochu sklamaná. Zrejme som dúfala, že sa mi ujde čosi viac než len nespisovné potľapkanie po chrbte. Celkom by ma potešil obed na počesť víťazstva, premýšľala som, keď som hľadala svoje auto v podzemnej garáži, nasadla som, odomkla som schránku a vložila som zbraň do tašky, kde pristála na vizitke Owena Weavera. Pohrávala som sa s myšlienkou, že prijmem jeho pozvanie. Odkedy som sa rozišla so svojím priateľom, trávila som až priveľa sobotných večerov sama.

Keď som o dvadsať minút odbočovala na rohu Severovýchodnej 129. ulice v severnom Miami, ešte vždy som sa rozhodovala, či to pozvanie prijmem. Zaparkovala som na tichej ulici a zamierila som k citrónovožltej budove na konci radu podobne staromódnych, nízkych domov pastelových farieb. Tu žila Sara McAllisterová. Sara bola priateľkou Rolanda Petersona v čase, keď utiekol z mesta, aby nemusel platiť výživné na deti. Tipovala som, že Sara McAllisterová je zrejme dôvod, pre ktorý sa vrátil, a chcela som si to overiť.

Na konci ulice boli do kruhu vysadené kríky, a hoci rástli blízko cesty, poskytovali dokonalý úkryt. Ani som si nemohla želať lepšie miesto na pozorovanie. Rýchlo som sa poobzerala okolo seba, či ma niekto nepozoruje, vybrala som z tašky ďalekohľad a vkĺzla som medzi krovie, a keď som sa prikrčila medzi kvety, odtrhla som zopár koralovočervených hlavičiek. Priložila som si ďalekohľad k očiam, nasmerovala som ho na druhé poschodie trojposchodovej budovy a zaostrila som.

Závesy na obývačke Sary McAllisterovej boli odhrnuté, ale v izbe sa nesvietilo, takže bolo ťažké vidieť niečo z interiéru okrem lampy s bielym tienidlom stojacej pri okne.

Zdalo sa, že v byte nikto nie je, čo ma neprekvapilo. Sara bola predavačka v Nordstrome a zvyčajne pracovala do šiestej. Usúdila som, že teraz nemá zmysel, aby som tam zostala. Radšej sa vrátim večer.

Na popoludnie som mala naplánované dve stretnutia a čakala ma aj hora papierovania. Okrem toho som chcela zavolať svojmu bratovi Heathovi. Naposledy sme sa rozprávali pred týždňom a robila som si oňho obavy. Ešte som sa zdanlivo bezstarostne poobzerala po tej starej ulici, zamrznutej na slnku, akoby zamrzla v čase, nehybnej ako fotografia.

Už som sa chystala vstať, keď som uvidela záblesk v okne na druhej strane ulice – akoby nieto práve odstúpil bokom. Pozoroval ma niekto...?

Znova som zdvihla ďalekohľad k očiam, ale nikoho som nevidela. Usúdila som, že to je len profesionálna paranoja, a keď som vychádzala z krovia, oprášila som si z bielej blúzky kvety ibišteka a z kolien hlinu. Večer si oblečiem niečo vhodnejšie, potom sa sem vrátim. Pochabo som si myslela, že tma ma ochráni pred rovnako zvedavými očami ako moje.

KAPITOLA 2   

SPOMÍNAM SI LEN NA TO, ŽE VEČERNÝ VZDUCH bol teplý, tma príjemná ako kašmírový šál, jemný vánok previeval cez voňajúce krovie, kde som sa skrývala, koralovočervené kvety sa na noc zavreli. Nejasne som si uvedomovala ich vôňu, a ako som sa dívala cez ďalekohľad do okna bytu Sary McAllisterovej na druhom poschodí, kolená ma už boleli, lebo som dlho čupela v rovnakej polohe, v prstoch som cítila kŕče. Blížila sa polnoc, čupela som tam už celé hodiny a podráždenosť sa mi ovíjala okolo vedomia ako hladná boa. Pomyslela som si, že ak v najbližších minútach niečo neuvidím – čokoľvek –, na dnešok to zabalím. Vtedy som to začula – možno prasknutie vetvičky, hoci som si tým nebola istá, prezrádzalo, že ktosi je za mnou. Obzrela som sa, ale už bolo neskoro. Ruka v rukavici mi rýchlo zakryla ústa a stlmila môj výkrik. Cítila som kožu – starú, zemitú kožu. A zrazu tie ruky boli všade, na pleciach, vo vlasoch, vytrhli mi ďalekohľad z rúk, vrážali mi päsťami do žalúdka a do slúch, svet okolo mňa sa rozmazal a zem sa mi stratila spod nôh. Na tvár mi drsne natiahli obliečku z vankúša. Nemohla som dýchať a zmocnila sa ma panika. Zachovaj chladnú hlavu, hovorila som si a usilovala som sa potláčať rastúce zdesenie. Uvedomuj si všetko, čo sa deje.

Ibaže všetko sa dialo priveľmi rýchlo. Ešte predtým než mi natiahli na tvár obliečku z vankúša a biela bavlna zastrela čiernotu noci, nevidela som nič, len nejasné obrysy. Určite to bol muž, ale netušila som, či bol mladý, alebo starý, tučný alebo chudý, čierny, hnedý alebo biely. Že by muž, na ktorého som čakala, čakal na mňa? Všimol si, že som sa skrývala v kroví, a jednoducho čakal na príležitosť?

To je dobrá správa, ubezpečovala som sa. Ak je to Roland Peterson, chce ma len vydesiť, nie zabiť. Keby ma zabil, mal by z toho iba ďalšie problémy, a tých má už dosť aj bez toho. Možno ma vydesí na smrť, ale potom zmizne. Čím skôr sa prestanem brániť, tým skôr ma nechá na pokoji.

Ibaže muž ma nenechal na pokoji. Krútil ma dookola, strhával zo mňa oblečenie, prstami rozopínal gombíky na čiernej blúzke a vyhrnul mi podprsenku nad prsia.

„Nie!“ zvrieskla som, keď som si uvedomila, čo sa deje. Ďalší úder do brady, až som mala ústa plné krvi. „Prestaňte! Prosím! Nerobte to!“ Ale moje prosby boli tlmené, a ak ich muž aj počul, nebránilo mu to pokračovať ani spomaliť násilnosti. O chvíľu mi už sťahoval džínsy aj nohavičky. Zúrivo som kopala, myslím, že som mu topánkou trafila do hrude, ale nie som si istá. Možno som po tom len túžila.

Čo sa to deje? Kde sú všetci? Ale poznala som odpoveď. Nikto tam nebol. Ľudia, ktorí bývali v tej štvrti, mali väčšinou vyše šesťdesiat. Po desiatej tam nikto nevychádzal z domu, a už vôbec nie o polnoci. Aj tí najvášnivejší psičkári uložili Fifíka spať už pred pár hodinami.

Na krku a na pleciach som cítila ťarchu mužových ramien, pritláčal ma ako motýľa na stenu, druhou rukou si rozopínal nohavice. Keď som počula, ako si sťahuje zips na rázporku, prišlo mi zle, potom sa s čímsi babral a čosi odbaľoval. Uvedomila som si, že si dáva kondóm, a uvažovala som, že využijem túto chvíľku nepozornosti, ale vtedy mi zasadil prudký úder do brucha a ledva som vládala dýchať, nieto pokúšať sa o útek. Rýchlo mi roztiahol nohy a vrazil do mňa svoj úd. Pocítila som chlad kondómu, na zadku jeho ruky. Hovorila som si, že musím byť strnulá a nevnímať, čo robí, ale aj tak som cítila každý jeho pohyb. Uplynula celá večnosť a konečne bolo po všetkom. Pri vyvrcholení mi zahryzol do pravého prsníka a ja som vykríkla. O pár sekúnd mi priložil pery k uchu a jeho dych prenikol cez vlákna tenkého vankúša. Z úst som mu cítila ústnu vodu, mätovú, sviežu. „Povedz, že ma miluješ,“ zavrčal. Rukou v rukavici ma chytil za hrdlo. „Povedz, že ma miluješ.“

Otvorila som ústa a počula som, ako z nich vyšlo slovo „hajzel“. Vtedy zovrel stisk. Nozdry sa mi zachveli na tvrdej bavlne obliečky a zdesene som zhíkla, lapajúc dych, prehĺtajúc krv. Zomriem tu, pomyslela som si a nebola som si istá, ako dlho zostanem pri vedomí. Predstavila som si mamu a otca a prvý raz som bola rada, že už nežijú. Muž mi palcom ďalej tvrdo tlačil na dýchaciu trubicu. Za očami mi vybuchovali malé ohňostroje žiliek. Potom sa mi pod viečka vkradla milosrdná tma a už som nič nevidela.

KEĎ SOM SA PREBRALA, MUŽ TAM NEBOL.

Bavlnená obliečka mi zmizla z hlavy a nočný vzduch mi oblizoval tvár ako mačka. Chvíľu som len nehybne ležala, neschopná pohybu, a usilovala som sa pozbierať myšlienky roztrúsené medzi dolámanými kvetmi ibišteka, ktoré mi lemovali tvár, v ústach chuť krvi, medzi nohami bolesť, prsia doráňané, citlivé. Od pása dolu som bola nahá, a hoci oči som mala zapuchnuté, predsa som videla na stehnách potôčiky krvi. Pomaly som si posunula podprsenku na prsia, zdvihla som zo zeme blúzku a načiahla som sa cez dolámané kríky po džínsy. Nohavičky chýbali, takisto plátenná taška so zbraňou a povolením na jej držbu, s peňaženkou, mobilom, fotoaparátom, preukazom totožnosti (osobným aj profesionálnym), s kľúčmi od auta aj od bytu, hoci ďalekohľad som zazrela.

„Pomoc!“ počula som výkrik a ledva som spoznala vlastný hlas. „Prosím vás, pomôžte mi niekto!“ Natiahla som si džínsy a pokúsila som sa vstať, ale nohy som mala ako huspenina, podlomili sa mi, a tak som sa odplazila na cestu, kde som zaparkovala.

Nejakým zázrakom tam porsche ešte vždy stálo, pravdepodobne bolo priveľmi nápadné, aby ho ukradli. Rozhodne to nebolo najvhodnejšie auto pre ženu v mojej profesii, ale kedysi patrilo mojej mame a nechcela som sa s ním rozlúčiť. Teraz som sa chytila kľučky ako záchranného pása a usilovala som sa vstať. Citlivý poplašný systém na aute sa okamžite rozozvučal do kakofónie trúbenia a pískania. Zvalila som sa na cestu s chrbtom opretým o dvere na aute, s nohami natiahnutými pred sebou. Keď som sa pozrela na okno, ktoré som predtým pozorovala, uvidela som v ňom muža. Inštinktívne som vzala do ruky ďalekohľad, ale bol veľmi ťažký a ja som bola veľmi slabá. Spadol na betón a praskol.

Potom si už spomínam len na to, že som sa prebrala v sanitke. „Všetko bude v poriadku,“ počula som záchranára.

„Všetko bude v poriadku,“ začula som iný hlas. Ale mýlili sa.

STALO SA TO PRED DVOMA TÝŽDŇAMI. TERAZ SOM doma. Ale rozhodne nie som v poriadku. Nedokážem zaspať bez pomoci silných liekov a nemôžem jesť. Keď sa pokúsim dať niečo do žalúdka, okamžite to vyvrátim.

Schudla som päť kíl, čo som si nemohla dovoliť, lebo už aj tak som trpela podváhou. A nie úmyselne. Nepatrím medzi ženy, ktoré večne držia nejaké diéty, dokonca ani veľmi nevenujem pozornosť tomu, čo jem, a neznášam cvičenie, jednoducho som aj v dvadsiatich deviatich rokoch bola prirodzene štíhla. Na strednej škole mi hovorili „tintítko“. Podprsenku som začala nosiť ako posledné dievča v triede, hoci keď sa mi konečne zaguľatili prsia, boli až podozrivo veľké a plné. „Určite má silikóny,“ zašepkala jedna zo skupiny právničiek vo firme Holden, Cunningham a Kravitz, keď som minulý mesiac prechádzala okolo nich po chodbe. Aspoň myslím, že to bolo minulý mesiac. Nie som si istá. Stratila som pojem o čase. Ďalšia položka na mojom zozname „strát“. Rovno pod „sebavedomím“. Tesne nad „zdravým rozumom“.

A stratila som aj krásu. Predtým som bola pekná. Veľké modrozelené oči, výrazné lícne kosti, mierny predhryz, vďaka ktorému pôsobili moje pery plnšie, dlhé, husté svetlohnedé vlasy. Teraz mám oči večne zastreté slzami a pod nimi tmavé kruhy, líca doškriabané a prepadnuté, pery popukané, dohryzené – zlozvyk z detstva sa vrátil. Vlasy, kedysi moja najväčšia ozdoba, mi teraz visia bez života okolo tváre, suché od priveľmi častého umývania, tak ako pokožka, rozodratá do živého od častého sprchovania. Ale aj keď sa sprchujem tri-štyri razy za deň, necítim sa čistá. Mám pocit, akoby som sa celé týždne váľala v špine a tá sa mi zažrala tak hlboko do pórov, až prenikla do krvi. Som znečistená. Toxická. Ohrozujem všetkých, ktorí sa na mňa pozrú. Nečudo, že keď sa pozriem do zrkadla, ledva sa spoznávam. Stala som sa jednou z tých úbohých žien, ktoré postávajú na rohoch a trasúcimi sa rukami žobrú, som jednou z tých žien, akým sa ľudia vyhýbajú. Ženou, ktorú v duchu obviňujete z jej vlastného nešťastia.

Táto žena sa stala mojou spolubývajúcou, ustavičnou spoločníčkou. Prenasleduje ma z izby do izby ako duch, šuchce sa po béžovej mramorovej dlažbe v mojom veľkom trojizbovom byte. Bývame spolu na dvadsiatom treťom poschodí ultramodernej sklenej budovy v miamskej štvrti Brickell, niekedy označovanej ako „Wall Street juhu“. Okrem toho, že je to finančnícke centrum Miami, nachádza sa tam aj veľa špičkových obchodných stredísk a hotelov, ani nehovoriac o desiatich tisícoch apartmánov v prepychových komplexoch s nádherným výhľadom na mesto aj na oceán. Cez panoramatické okná v mojej obývačke vidieť krásnu rieku Miami, kým cez rovnaké panoramatické okná v spálni vidieť iné sklené výškové budovy. Žiaľ, mnohé z tých bytov sú prázdne, lebo Floridu mimoriadne silno zasiahol nedávny pokles ekonomiky. Napriek tomu na druhej strane ulice stavajú ďalší mrakodrap. Všade sú žeriavy. Nový národný vták, počujem mamin smiech. Máme predsa dosť sklených budov, prebleslo mi hlavou. Ale môžem namietať? Koniec koncov ľudia v sklených domoch...

Nasťahovala som sa sem vlani. Ten byt mi kúpil otec, hoci hovoril, že by bol najradšej, keby som navždy zostala bývať doma. Ale zhodol sa so mnou v názore, že je načase, aby som bývala sama. Bolo to dva roky po maminej smrti. Pracovala som, mala som priateľa. Mala som pred sebou celý život.

Pravda, to bolo vtedy. Toto je teraz.

Teraz nemám nič. Do práce nechodím, s priateľom som sa rozišla, otec mi pred štyrmi mesiacmi zomrel na srdcový infarkt a zostala som sirotou. Aspoň myslím, že od jeho smrti prešli štyri mesiace. Ako hovorím, stratila som pojem o čase. To sa človeku stane, keď trčí celé dni zavretý v byte, pri každom zvonení telefónu sa strhne a vstáva z postele, len aby sa osprchoval a šiel na záchod, keď jeho návštevníkmi sú iba policajti a jediný súrodenec, ktorý sa s ním nesúdi o otcov majetok.

Vďakabohu za môjho brata Heatha, hoci mi veľmi nepomáha. Keď ma prvý raz uvidel v nemocnici po tom prepade, zamdlel a takmer narazil hlavou do pojazdného lôžka. Bolo to až smiešne. Lekári a zdravotné sestry priskočili k nemu a na mňa na chvíľu zabudli. „Je taký krásny,“ počula som šepkať jednu sestru. Nemôžem jej zazlievať, že sa dala uniesť Heathovým výzorom. Môj brat, starší iba o jedenásť mesiacov, je najkrajšie zo všetkých otcových detí, tmavé vlasy mu večne padajú do neprirodzene tmavozelených očí, mihalnice má až nechutne dlhé, dievčenské. Do Heatha sa podchvíľou zamiluje nejaká žena. Alebo aj muž. A Heath nikdy nevedel nikoho odmietnuť. Nič nevedel odmietnuť.

V nemocnici ma dôkladne vyšetrili a vyhlásili, že som mala šťastie. Zdalo sa mi zvláštne, že sa tak vyjadrili, a zrejme mi to bolo vidieť na tvári, lebo rýchlo dodali, že pod slovom „šťastie“ mali na mysli, že páchateľ použil kondóm, teda nezanechal vo mne semeno, a tak som nemusela užívať tie hrozné lieky na ochranu pred aids ani tabletky na ochranu pred počatím. Od toho ma ušetril. Ohľaduplný násilník! Horšie bolo, že po sebe nezanechal nijakú stopu. Nijakú vzorku DNA, ktorú by mohli vyhodnotiť na zložitých počítačoch. Pokiaľ neposkytnem polícii nič viac, pokiaľ si na nič nespomeniem, na čokoľvek...

„Premýšľajte,“ nabádal ma policajt v tú noc, keď ma znásilnili. „Neviete si spomenúť na niečo? Na čokoľvek?“ Pokrútila som hlavou, cítila som, ako to bolí, ale hovoriť bolo ešte bolestivejšie.

„Mohli by sme si to ešte raz spolu prejsť, slečna Carpenterová?“ spýtal sa iný hlas, tentoraz ženský. „Čím viac sa usilujeme namáhať pamäť, tým viac si vieme vybaviť. Niekedy to platí. A niečo, čo si ani neuvedomujeme, môže byť dôležité...“

Jasné, prebleslo mi vtedy hlavou. Dôležité, hm.

„Voláte sa Bailey Carpenterová a bývate na Severovýchodnej prvej avenue číslo tisícdvestodvadsaťosem. Správne?“

„Áno, presne tak.“

„To je v centre mesta. Ale našli vás v severnom Miami.“

„Áno. Ako som vám už povedala, sledovala som tam jeden byt. Som súkromná detektívka vo firme Holden, Cunningham a Kravitz.“

„To je právnická firma?“

„Áno. Pátrala som po istom Rolandovi Petersonovi, ktorý asi pred rokom utiekol z mesta. Zastupujeme jeho bývalú manželku a dozvedeli sme sa, že pán Peterson sa nedávno tajne vrátil do mesta a pravdepodobne navštívi svoju priateľku.“

„Takže ste pozorovali byt tej priateľky.“

„Áno.“

„Myslíte, že muž, ktorý vás prepadol, bol Roland Peterson?“

„Neviem. Zatknete ho?“

„Určite si ho preveríme.“

Mala som podozrenie, že Roland Peterson, či už to bol muž, ktorý ma znásilnil, alebo len asociálny otec, bol pravdepodobne na ceste z Floridy.

„Môžete nám opísať muža, ktorý vás prepadol?“

Znova som pokrútila hlavou a cítila som, ako sa mi mozog zošuchol k ľavému uchu.

„Doprajte si trochu času na rozmyslenie,“ nabádala ma policajtka. Všimla som si, že je v civile, čo zrejme znamená, že aj ona je detektívka. Jej kolega ju tuším oslovoval detektívka Marxová. „Viem, že to nie je jednoduché, ale keby ste sa pokúsili v duchu vrátiť do toho krovia.“

Je detektívka Marxová skutočne taká naivná? premýšľala som teraz. Neuvedomuje si, že v tom kroví budem do konca života?

Spomínam si, že sa mi zdala priveľmi drobná, priveľmi krehká, aby to bola policajtka, vo svetlosivých očiach sa jej zračil priveľmi nežný ustarostený výraz. „Jednoducho sa to zbehlo strašne rýchlo. Viem, že je to klišé. Viem, že som si mala uvedomovať...“

„To nie je vaša vina,“ skočila mi do reči.

„Ale chodila som na džudo aj na taekwondo,“ namietla som. „Nedá sa povedať, že by som sa nevedela brániť.“

„Každého možno zastihnúť nepripraveného. Vôbec nič ste nepočuli?“

„Neviem,“ odvetila som. Usilovala som sa spomenúť aj nespomenúť na nič. „Čosi som cítila. Jemný pohyb vzduchu. Nie, počkajte. Počula som čosi, možno kroky, možno praskot vetvičky. Vtedy som sa chcela obrátiť – a zrazu...“ Policajtka mi nečakane podala vreckovku. Schytila som ju a roztrhala na márne kúsky. „Začal ma mlátiť do brucha aj do tváre. Nič som nevidela, cez tvár mi pretiahol obliečku. Nedokázala som ani dýchať, hrozne som sa vydesila.“

„Prv než vás začal biť, nevšimli ste si nič? Výšku? Postavu?“

Skúsila som si ho predstaviť. Skutočne som sa usilovala. Ale videla som len nočnú tmu a dusivú bielobu obliečky.

„Nevšimli ste si, čo mal oblečené?“

Znova som pokrútila hlavou. „Zrejme bol v čiernom. A v džínsoch. Mal na sebe džínsy.“ Počula som sťahovanie zipsu a túžila som vrieskať, aby som prehlušila ten zvuk.

„Dobre, veľmi dobre, Bailey. Predsa len ste niečo videli. Spomenuli ste si.“

Cítila som sa pochabo hrdá a uvedomila som si, ako veľmi chcem vyhovieť tejto žene s nežnými sivými očami.

„Neviete nám povedať, akú pleť mal ten muž? Či to bol černoch, beloch alebo Hispánec.“

„Beloch,“ odvetila som. „Možno Hispánec. Tuším mal hnedé vlasy.“

„A čo ešte?“

„Mal veľké ruky. A na nich kožené rukavice.“ Znova som cítila chuť kože a potlačila som nutkanie vracať.

„Neviete odhadnúť, aký bol vysoký?“

„Myslím, že priemerne.“

„Neviete, či nemal nadváhu, alebo bol vycivený, svalnatý...?“

„Priemerný,“ odvetila som znova. Mohla som poskytnúť menej informácií? Bola som vyškolená, aby som si všímala aj tie najmenšie detaily. A predsa som pri tom prvom údere zabudla na všetko školenie. „Bol veľmi silný.“

„Zápasili ste s ním.“

„Áno. Ale stále ma udieral, takže sa mi nepodarilo ubrániť. Tvár som mu nevidela. Bola to jedna veľká mazanica. A potom mi natiahol na hlavu tú obliečku...“

„Nevšimli ste si náhodou jeho topánky?“

„Nie. Áno!“ opravila som sa a hlavou mi preblesla biela fajka na mužových plátenných teniskách. „Mal čierne tenisky značky Nike.“

„Viete odhadnúť veľkosť?“

„Nie, dočerta. Som nanič. Absolútne nanič. Nič neviem.“

„Viete,“ namietla detektívka. „Spomenuli ste si na tenisky.“

„Polovica obyvateľov Miami nosí také tenisky.“

„Povedal niečo?“

„Nie.“

„Ste si istá?“

„Nič nepovedal.“

Vtedy som si spomenula, ako mi priložil pery k uchu a jeho hlas prenikol cez obliečku na vankúš s rovnakou silou, ako on vnikol do mňa. Povedz, že ma miluješ.

Celé telo sa mi rozochvelo. Ako som na to mohla zabudnúť? Ako mohol môj mozog vytlačiť niečo tak hrozne dôležité?

„Chcel, aby ste mu povedali, že ho milujete?“ zopakovala detektívka Marxová a nedokázala potlačiť prekvapenie a odpor.

„Áno, zopakoval to dva razy.“

„A čo vy?“

„Čo ja?“

„Povedali ste mu, že ho milujete?“

„Nie, vynadala som mu do hajzlov.“ Znova som pocítila pýchu.

„Dobre, Bailey. Toto je veľmi dôležité. Môžete mi povedať, ako znel jeho hlas?“ Prv než som stihla odpovedať, spresnila otázku: „Bol to Američan? Mal prízvuk? Mal hlboký alebo vysoký hlas? Nešušlal? Znel jeho hlas mlado alebo staro?“

„Mlado,“ odvetila som. „Alebo aspoň nie staro. No nebol to tínedžer,“ dodala som a usilovala som si vybaviť hlas tínedžera. „Šepkal – alebo skôr vrčal. Nepočula som nijaký prízvuk ani šušlanie.“

„Dobre, veľmi dobre, Bailey. Ste skvelá. Myslíte, že by ste ho spoznali, keby ste znova počuli ten hlas?“

Ach bože, pomyslela som si a od paniky sa mi zakrútila hlava. Prosím, Bože, nedopusť, aby som znova počula ten hlas. „Neviem... možno.. ako som povedala, šepkal.“ Znova príval paniky. Znova príval sĺz. Ďalšia vreckovka.

„Prosím vás, rada by som išla domov.“

„Už len pár otázok.“

„Nie, už nijaké otázky. Už som vám všetko povedala.“

V skutočnosti som jej povedala, že muž, ktorý ma znásilnil, bol priemernej výšky aj váhy, medzi dvadsiatkou a štyridsiatkou, mal hnedé vlasy a čierne tenisky značky Nike. Inými slovami, nepovedala som jej nič.

„Dobre,“ súhlasila, hoci som jej počula v hlase váhanie.

„Mohli by sme sa zastaviť u vás doma niekedy zajtra?“

„Načo?“

„Keby ste si spomenuli ešte na niečo. Niekedy spánok...“

„Myslíte, že budem spať?“

„Lekári vám iste predpíšu niečo, čo vám pomôže.“

„Podľa vás mi niečo pomôže?“

„Viem, že teraz sa vám to zdá nemožné,“ zľahka mi položila ruku na plece. Len silou vôle som sa neodtiahla.

„Ale nakoniec sa cez to dostanete. Znova sa vrátite do normálneho sveta.“

Žasla som nad jej istotou, ako aj nad naivnosťou. Kedy bol môj svet normálny?

Krátka rodinná história. Môj otec Eugene Carpenter bol tri razy ženatý a splodil sedem detí: s prvou manželkou dievča a chlapca, s druhou troch chlapcov a s treťou Heatha a mňa. Otec bol úspešný podnikateľ a investor, svoje veľké bohatstvo zarobil na burze cenných papierov, pravidelne kupoval za lacný peniaz a draho predával a neraz sa stal objektom vyšetrovania štátnych vyšetrovateľov, lebo mu až podozrivo žičilo šťastie. Ale hoci sa veľmi usilovali, nikdy sa im nepodarilo dokázať mu nič, ani len drobný priestupok či protiprávne konanie, na čo bol otec mimoriadne hrdý a čo jeho syna nesmierne frustrovalo, keďže bol asistentom štátneho prokurátora, ktorý inicioval vyšetrovanie. Vtedy otec prerušil všetky vzťahy so svojím menovcom a úplne ho vydedil. Preto sa konal súdny spor o jeho majetok, ktorý mal pripadnúť zväčša nám dvom s Heathom. Ostatní naši nevlastní súrodenci sa pridali k žalobe a domáhali sa majetku, ktorý podľa nich patril im.

Nemôžem povedať, že by som sa im čudovala. Môj otec bol prinajmenej mizerný manžel ich matiek a ľahostajný rodič. Ba čo viac, mal zvrátený, až krutý zmysel pre humor. Svojich troch synov s druhou manželkou pokrstil Thomas, Richard a Harrison (Tom, Dick a Harry), a hoci vždy tvrdil, že to nebolo úmyselné, aspoň kým neprišiel na svet Harry, jedno bolo neoddiskutovateľné: Ustavične štval bratov proti sebe, a aj preto pochybujem, že by sa dnes vôbec spolu rozprávali, nebyť toho súdneho sporu.

Napočudovanie my s Heathom sme otca takto nepoznali. Naše detstvo bolo idylické a otec bol taký pozorný a milujúci, ako si len dieťa môže želať. Zrejme na tom mala zásluhu naša mama. Bola od otca o osemnásť rokov mladšia a otec vždy vyhlasoval, že je to prvá žena, ktorú v živote miloval, žena, ktorá ho naučila byť mužom. Predpokladám, že keď ľúbil ju, ľúbil aj nás. Otec, ako si ho pamätám, bol štedrý a nežný, mal dobré srdce a túžil nás chrániť. Keď mama pred tromi rokmi zomrela na rakovinu vaječníkov v tragicky mladom veku, ako päťdesiatpäťročná, bol celý bez seba od žiaľu. Ale nikdy nás neopustil, nikdy netúžil uniknúť pred povinnosťami, nebol taký, ako si ho pamätali moji nevlastní súrodenci.

Vždy mi bol oporou. A zrazu ho nebolo.

Muž, ktorého som považovala za nezdolného, zomrel ako sedemdesiatšesťročný na masívny srdcový infarkt.

To bolo pred štyrmi mesiacmi.

Po jeho smrti som sa rozišla so svojím priateľom Travisom a začala som si aférku so ženatým mužom. Niežeby to nejako spolu súviselo. Môj vzťah s Travisom sa už dlhší čas zhoršoval. Bola som v šoku z otcovej smrti a trpela som rovnakými prejavmi úzkosti ako po maminej smrti – nedokázala som pohnúť nohami, nevládala som sa nadýchnuť. Pokúšala som sa tajiť to pred ľuďmi a väčšinou sa mi to aj darilo, ale jeden muž sa nedal tak ľahko oklamať. „Povieš mi, čo sa deje?“ spýtal sa ma. „Čo sa skutočne deje?“ A tak som mu to povedala, najprv váhavo, potom to zo mňa vytrysklo, a keď už som raz spustila, nedokázala som prestať. Veľmi rýchlo sa stal mojím najbližším priateľom, dôverníkom a nakoniec, zrejme nevyhnutne, aj milencom.

Od začiatku som vedela, že manželku neopustí. Bola to matka jeho detí a nevedel si predstaviť, že by bol otcom na polovičný úväzok, nech by bolo jeho manželstvo akokoľvek nešťastné. Hovoril, že s manželkou sa veľmi nehádajú, lebo si žijú každý svojím životom, a hoci ich bolo pravidelne vídať na verejnosti, keď boli doma, utiahli sa každý na iný koniec domu. Už celé roky sa nemilovali.

Verím tomu? Skutočne som taká ľahkoverná? Neviem... Viem len to, že keď sme spolu, som taká, aká chcem byť. Je to jednoduché – a pritom zložité, hrozne zložité.

Keď teraz myslím na to, ako sme sa milovali, ako nežne prstami skúmal moje telo, ako mi jemne prechádzal jazykom po prsiach, ako skúsene ma privádzal k orgazmu, zdá sa mi nemožné, že akt plný nehy a lásky môže byť za iných okolností plný hnevu a zúrivosti a že to, čo vyvoláva takú rozkoš, môže spôsobiť takú bolesť. Rozmýšľam, či ešte niekedy budem schopná prežívať radosť pri dotyku muža, alebo či vždy, keď do mňa vnikne, budem cítiť násilníka, ktorý do mňa tak surovo vrážal, či vždy, keď muž priloží ústa na moje prsia, budem sa zvíjať od hrôzy. Budem si ešte niekedy vedieť vychutnať milovanie, alebo som o to navždy prišla?

Keď ma priviezli domov z nemocnice, po všetkých vyšetreniach a dlhých hodinách policajného vypočúvania bol môj brat taký traumatizovaný, že vyfajčil štyri džointy jeden za druhým, až potom sa trochu upokojil.

„Mali by sme zavolať Travisovi,“ mrmlal stále dokola a potom tvrdo zaspal. Hoci s Travisom už spolu nechodíme, ešte vždy je to Heathov priateľ. Boli priatelia ešte predtým, než sme začali spolu chodiť. V skutočnosti nás zoznámil Heath. Doteraz nechápe, prečo sme sa rozišli, a ja som mu to nepovedala. Je dosť nešťastný aj bez toho.

A tak som teraz stála pri spálňovom okne v mojom byte, z ktorého vôbec nevychádzam, neprítomne som hľadela na zadnú stranu piatich rovnakých sklených veží, z okna na mňa hľadeli vpadnuté oči, prstami som pevne zvierala vždy prítomný ďalekohľad, ktorý sa stal virtuálnym predĺžením mojich rúk. Na jednej strane je veľká prasklina z toho, ako spadol na zem pri útoku, a prstami som k nej automaticky zablúdila ako ku chraste. Zdvihla som ďalekohľad k očiam a počula som mamin hlas: Povedz mi, čo vidíš. Zaostrila som na neďaleké stavenisko, dívala som sa, ako sa jeden robotník háda s druhým a ten ho nahnevane bodol prstom do hrude. Vtedy zasiahol ďalší robotník.

Pomaly som prechádzala pohľadom z poschodia na poschodie, stále som zaostrovala. Nakoniec som namierila ďalekohľad na budovu rovno oproti mojej, kĺzala som pohľadom z jedného okna na druhé, prenikala som do životov nič netušiacich ľudí, monitorovala som ich bezstarostné správanie, narúšala som ich súkromie, priťahovala som si ich bližšie, a pritom som ich držala v bezpečnej vzdialenosti.

Vtedy mi pri posteli zazvonil telefón, až som sa strhla, no ani som sa nepohla, aby som ho zdvihla. Nechcela som sa s nikým rozprávať. Už som bola unavená, čo som ľudí stále uisťovala, že sa z toho dostanem, že sa mám zo dňa na deň lepšie.

Nie je to ľahšie a ani nebude.

Pritlačila som si ďalekohľad tesnejšie k očiam a z diaľky som sa dívala, ako sa mi pred očami odvíja vesmír. To mi akurát stačilo, netúžila som sa dostať bližšie k svetu za oknami.

KAPITOLA 3

ĽUDIA VŽDY HOVORIA, ŽE NEMÁ ZMYSEL TRÁPIŤsa prečosi, čo človek nemôže ovplyvniť. Kedysi som snimi súhlasila. Ale to bolo ešte predtým, než mojej mame diagnostikovali rakovinu, prv než som sa prizerala, ako znej choroba vysala všetku silu, úsmev anakoniec aj život. Prv než môj otec zomrel namasívny srdcový infarkt– azomrel pár týždňov potom, čo mu lekári povedali, že je zdravý ako buk. Prv než ma nejaký chlap našiel čupieť medzi voňajúcim krovím, strhal zomňa šaty apripravil ma odôstojnosť aj ozvyšky vnútorného pokoja, ktoré som si ešte zachovala. Teraz už viem, že mať veci podkontrolou je vnajlepšom prípade len neškodná ilúzia, vnajhoršom prípade nepríjemný podvod.

Nikdy som nemala veľa blízkych priateliek. Neviem prečo. Dá sa povedať, že som dosť spoločenská asväčšinou ľudí celkom fajn vychádzam. Viem dobre spoločensky konverzovať – možno až pridobre. Zato pokiaľ ide ohlbšie city, to už je horšie. Nikdy som necítila potrebu rozoberať svoje city. Nikdy som netúžila hovoriť niekomu detaily ovzťahoch, ktoré som považovala zadôverné. Moja priateľka zostrednej školy Jocelyn, ktorú som už roky nevidela, tvrdila, že vtomto smere som skôr ako chlapec, radšej vraj hovorím ovšeobecnostiach než okonkrétnostiach, ahoci som skvelá poslucháčka, nikdy nerozoberám vlastné problémy, nikdy si nepripustím nikoho príliš blízko. Podľa nej ľuďom nedôverujem, čo možno vyplýva ztoho, že moja rodina je taká bohatá. Nehovoriac otom, že sme si cudzí. Nie som si istá, či sňou mám súhlasiť. Teda, možno si naozaj nechcem pripustiť ľudí natelo. Možno som sa vždy cítila lepšie vúlohe pozorovateľky než aktívnej účastníčky. Ale ja som jednoducho taká. Možno preto som taká dobrá vosvojej práci.

Vkaždom prípade sJocelyn sa už dávno nestretávam. Poskončení strednej školy si urobila narok voľno, aby mohla cestovať poEurópe, potom zamierila nazápad nauniverzitu vBerkeley. Ja som zostala najužnej Floride. Stratili sme kontakt, hoci ona sa predpár rokmi pokúšala pridať si ma ako priateľku nafacebooku. Chcela som jej odpovedať, ale bolo to práve včase, keď mi zomierala mama, aakosi som sa ktomu viac nedostala.

Možno to znie ako klišé, ale mama bola vždy moja najlepšia priateľka. Stále nemôžem uveriť, že už tu nie je. Každý deň mi chýba. Ahoci túžim, aby ma znova objala, pobozkala načelo aubezpečila ma, že všetko bude lepšie, som nesmierne rada, že ma teraz nevidí. Toto by nenapravil ani ten bozk.

Priatelím sa sAlissou Dunphyovou, tretí rok spoločníčkou, prektorú som pracovala vtú noc, keď ma prepadli, asoSally Ogilbyovou, asistentkou Phila Cunninghama, špičkového rodinného právnika, ale mimo pracoviska sa veľmi nestretávame. Alissa je večne pripútaná kstolu, lebo dotridsiatich piatich rokov sa chce stať partnerkou vofirme, Sally je vydatá matka trojročného syna aje nanajlepšej ceste odva mesiace priviesť nasvet druhé dieťa, tentoraz dievčatko. Takže iné záujmy veľmi nestíha. Vedie veľmi rušný život. Všetky máme veľmi rušný život.

Vlastne mali sme.

Aj ja som mala rušný život. Kedysi bol môj život iný.

Alissa mi volala každý deň odprepadu, znova aznova mi opakovala, ako ju to mrzí, že sa zato cíti zodpovedná, apýtala sa, či mi môže nejako pomôcť, aby som to prekonala. Zakaždým som jej povedala, že nemôže nič robiť, atakmer som počula, ako si vydýchla odúľavy. „Keby si čokoľvek potrebovala, stačí povedať...“ hovorí vždy, prv než zloží.

Potrebujem znova žiť svojím životom. Potrebujem, aby všetko bolo ako predtým. Potrebujem zistiť, kto mi to urobil.

Podľa polície šlo onáhodu, jednoducho som bola vnesprávny čas nanesprávnom mieste. Napriek tomu sa stále pýtajú, či neviem oniekom, koho som sledovala amoje fotografie mu zničili manželstvo alebo mu nevyšiel biznis, lebo som odhalila nejaké tajné informácie, či neviem oniekom, kto ma tak veľmi nenávidí, že mi urobil čosi také.

Premýšľala som osvedectve nasúde vdeň prepadu, ozlobe, ktorá sršala zočí Todda Eldera, keď sa opieral ostenu predsúdnou sieňou aticho zasyčal slovo beštia. Celkom zodpovedá opisu násilníka. Ale uvedomila som si, že mu zodpovedá aj Owen Weaver, avmysli sa mi vybavil krátky flirt ajeho biele zuby. Striaslo ma pripredstave, že tie zuby sa mi zahryzli doprsníka. Je to možné?

„Spomínate si naniečo iné, pokiaľ ide otoho muža?“ opakujem si vduchu otázku detektívky.

Pátram vpamäti, usilujem sa vydolovať tie najdrobnejšie útržky spomienok avsúkromnom živote postupujem rovnako metodicky ako vprofesionálnom. Ale nič, nič nenachádzam, nič nevidím.

„Mohlo to dopadnúť aj horšie,“ spomínam si, ako povedala jedna zdravotná sestra. „Mohol vás donútiť ksodomii alebo korálnemu sexu.“

„Bodaj by to urobil,“ počula som svoju odpoveď. „Bola by som mu odhryzla vtáka.“

„Bol by vás zabil.“

„Stálo by mi to zato.“

Naozaj takýto dialóg prebehol? Alebo si to len predstavujem? Aak ten rozhovor naozaj prebehol, čo som ešte potláčala? Čo je priveľmi hrozné, aby som to videla, priveľmi desivé, aby som si nato spomínala?

MÔJ TYPICKÝ DEŇ POZNÁSILNENÍ: ZOBUDÍM SAopiatej ráno pojednej-dvoch hodinách spánku. Otrasiem sa posérii hrozných snov – maskovaný muž ma naháňa poulici, žena sa nato díva zbalkóna, ale nič neurobí; vpokojných vodách mi krúžia okolo nôh žraloky – vstanem zpostele, vytiahnem zozásuvky nanočnom stolíku veľké nožnice, ktoré som tam dala potom prepade, azačnem prehľadávať byt. Také bývajú moje rána.

Nech ma znásilnil ktokoľvek, vzal mi zbraň amusím si vybaviť novú. Ale to nič. Zdá sa mi, že nožnice sú ako zbraň oveľa osobnejšie, uspokojujúcejšie. Vždy keď myslím nato, že sa bránim predmužom, ktorý ma prepadol– amyslím nato rovnako často, ako dýcham –, nikdy si nepredstavujem, že ho zastrelím. Predstavujem si, že ho dobodám, tak ako on dobodal mňa. Aaj keď nemôžem použiť svoje telo ako zbraň, ešte vždy mu môžem rozdriapať kožu, ako on rozdriapal mňa, anožnice pritom budú predĺžením môjho ramena.

Taká žena sa zomňa stala. Takú ženu zomňa urobil.

Snožnicami predsebou nazriem podposteľ, hoci je priveľmi nízko prizemi, aby sa tam niekto mohol ukryť, potom pokračujem dlhou mramorovou chodbou, pooboch stranách lemovanou obrazmi, ktoré som zdedila porodičoch – je tam celý rad farebných sŕdc odJima Dina, akt odMotherwella, abstraktné ružovo-čierne plátno odGottlieba, oranžovo-čierny obraz odCaldera – tá maľba dosť pripomína morku. Rýchlo prehľadám druhú izbu, ktorú využívam ako pracovňu, nazriem podpracovný stôl zplexiskla ačierneho mramoru, naktorom stojí počítač, nakuknem aj zafialový menčestrový rozťahovací gauč, naktorom niekedy spáva Heath. Nazriem domalého šatníka apriľahlej kúpeľne, skontrolujem skrinku poddrezom, potom pokračujem chodbou dohlavnej kúpeľne. Keď sa uistím, že zadverami sa nikto nekrčí, prejdem kšatníku nachodbe askúmam, či spod kabátov nevytŕčajú nejaké nohy. Uistím sa, či sú vchodové dvere zamknuté, acestou dojedálne prezriem kuchyňu.

Uprostred štvorcovej izby stoja ksebe obrátené dve moderné biele pohovky amedzi nimi tróni nahovädzej koži veľký štvorcový konferenčný stolík sgranitovou doskou. Napohovkách voľne ležia žiarivé fialové vankúše. Dokonale ladia sfialovým zamatovým kreslom, ktoré stojí naneviditeľnej deliacej čiare medzi obývačkovou ajedálenskou časťou. Napodlhovastej drôtenej mise uprostred skleného jedálenského stola sa vyníma desať plastových citrónov. Vlimetkovozelenej váze napríručnom stolíku stojí tucet ružových hodvábnych ruží, nadnimi visí obraz dvoch žien beztváre, ktoré sa prechádzajú ruka vruke poopustenej pláži. Nespomínam si, odkoho je ten obraz. Predpokladám, že ho namaľoval nejaký miestny maliar.

Umelá palma priokne sa ťahá kvysokému stropu aten strom pôsobí rovnako autenticky ako všadeprítomné palmy, čo lemujú ulice podoknami. Znástenného svietnika pridverách dokuchyne visia umelé biele orchidey. Všetci si vždy myslia, že tie orchidey sú pravé, achvália ma, aká som dobrá pestovateľka. Keď im poviem, že sú umelé, tvária sa ohromene, aešte väčšmi ichprekvapí, keď dodám, že mám radšej umelé kvety ako živé. Nevyžadujú si nijakú starostlivosť, vysvetľujem vždy. Netreba ich polievať, nevyschnú.

Samozrejme, mám aj živé kvety. Poznásilnení som dostala aspoň šesť rozličných aranžmánov. Väčšina znich bola odmojich kolegov arozložila som ich pocelom byte. Sean Holden mi poslal dvadsaťpäť ružových ruží. Travis poslal obrovský kvetináč sfialovými chryzantémami. Spomenul si, že mám rada fialovú farbu, ale zabudol, že neznášam chryzantémy. Možno mi to urobil naschvál, amožno som mu to nikdy nepovedala.

Keď už som si istá, že nikto sa neskrýva ani zadekoratívnymi závesmi vobývačke, vrátim sa dospálne aprehŕňam sa voblečení visiacom všatníku, aby som sa uistila, že namňa nikto nevyskočí spoza džínsov ašiat. Prezrela som aj hlavnú kúpeľňu: samostatný toaletný kút, zasklený sprchovací kút, dokonca aj bielu smaltovanú vaňu smosadznými nožičkami vtvare zvieracích láb, keby sa niekto zvinul vnútri ako had vkoši ačakal, kedy bude môcť zaútočiť. Prezrela som aj biely prútený kôš privani, nadvihla som veko anožnicami som všetko vňom prehrabala.

Tento rituál opakujem aspoň tri razy zadeň, hoci niekedy zmením poradie. Až keď som presvedčená, že nikomu sa nepodarilo preniknúť domôjho skleného svätostánku podoblohou, pustím sprchu. Keď miestnosť zahalí para, vyzlečiem si pyžamu avojdem dosprchovacieho kúta.

Nožnice si vezmem sosebou.

Ani sa nepozriem nasvoje nahé telo. Neznesiem pohľad nasvoje nahé prsia. Moje ohanbie ma odpudzuje. Nohy ani podpazušie som si odprepadu neoholila. Všetko ma bolí – rebrá, zápästia, chrbát. Dokonca aj pokožka. Zostanem podprúdom horúcej vody, až kým si necítim telo.

Keď som vyšla zosprchy, ani som sa nepozrela dooroseného zrkadla. Vydrhla som sa dosucha drsnou osuškou. Pyžamu som hodila doprekypujúceho koša, namiesto nej som si obliekla novú pyžamu avrátila som sa snožnicami vruke dospálne.

Vmiestnosti vládla tma. Slnko ešte nevyšlo. Žalúzie nechám zatiahnuté, kým nezačne svitať.

Možno sa niekto díva. Nikdy si nemôžem byť istá.

VYCÍTILA SOM HO, PRV NEŽ SOM HO ZAZRELA, PRVnež sa nado mnou začal pohybovať. Okamžite som spoznala tú vôňu mäty aústnej vody. Zrazu som nasebe cítila jeho telo, lakťom mi tlačil nadýchaciu trubicu abránil mi dýchať, zastavil môj krik, prv než som ho stihla vydať. „Povedz, že ma miluješ!“ prikázal mi, keď domňa vrážal, až mi útroby horeli, akoby domňa vrážal horiacu fakľu. „Povedz, že ma miluješ!“

„Nie!“ zvrieskla som, päsťami som mu udierala dohrude, nohami som mu kopala dostehien, prstami som mu škriabala krk, ale nič som podnimi necítila, len som sa bezmocne metala vposteli.

Otvorila som oči. Nikde nikoho.

Sadla som si. Trvalo niekoľko minút, kým sa mi dych aspoň trochu upokojil. Televízor bol ešte vždy zapnutý. Vzala som znočného stolíka diaľkový ovládač avypla som ho. Netušila som, koľko je hodín, aký je dnes deň, koľko hodín uplynulo, odkedy som bola naposledy hore.

Zazvonil telefón, strhla som sa, potom som si sadla alen som naň civela, kým neprestal drnčať. Hodiny priposteli mi oznámili, že je osem hodín, desať minút. Predpokladala som, že je ráno, hoci som si nebola istá, avskutočnosti to bolo jedno. Vstala som, zhornej zásuvky som vybrala nožnice azačala som svoju obchôdzku. Keď som vstúpila nachodbu, telefón znova začal vyzváňať. Nevšímala som si ho.

Počas tých desiatich minút, čo som sa ubezpečovala, že vmojom byte nikto nie je, telefón niekoľko ráz zazvonil aprestal. Keď som sa vrátila dospálne, znova začal vyzváňať. Pravdepodobne polícia, pomyslela som si anačiahla som sa zaslúchadlom vochvíli, keď aparát prestal zvoniť. Pokrčila som plecami aniekoľko minút som len stála, no telefón tvrdohlavo odmietal znova zazvoniť.

Práve som vychádzala spod sprchy, keď som začula hlasy akroky ľudí, ktorí chodili pomojom byte. Vzala som zháčika prisprche veľký biely froté župan, zahalila som sa doň asozdvihnutými nožnicami vruke som vošla dospálne, pričom som sa celý čas uisťovala, že som si to len predstavovala. Nikto nechodí pomojej chodbe. Nikto si nešepká preddverami domojej spálne.

Ibaže – niekto tam je.

Vtedy vzduch preťal hlas: „Bailey? Bailey, si tam?“

Azatým mužský hlas: „Slečna Carpenterová? Všetko vporiadku?“

Kolená sa mi podlomili, vústach mi vyschlo, izba sa somnou rozkrútila.

Zrazu sa vodverách ukázala žena aponad ľavé plece jej vykúkala mužská hlava. Žena merala asi meter šesťdesiat, mala krátke blond vlasy ahnedé oči posadené ďaleko odseba. Brucho mala veľké, čakala dieťa.

„Sally?“ zamrmlala som aspustila som ruku snožnicami.

„Všetko vporiadku?“ spýtal sa mladý muž zaňou. Až vtedy som spoznala jeho črty auvedomila som si, že to je Finn, jeden zrecepčných. „Pokúšali sme sa vám dovolať, ale márne.“

„Sprchovala som sa,“ usilovala som sa ovládnuť hlas, aby som nevrieskala. „Ako ste sa dostali dnu?“

„To je moja vina,“ vysvetľovala Sally. „Keď si nebrala telefón, strašne som sa zľakla. Bála som sa, či sa ti niečo nestalo, či si niečo neurobila...“ Nemusela dokončiť vetu. Obe sme vedeli, čo chcela povedať.

„Nehnevaj sa,“ dodala Sally. „Ja som ho ktomu donútila.“

„Prepáč.“

„Čože?“