Date: 2016-01-18T23:00:00+00:00
Description: Camilla Läckberg – Krotiteľ
Publisher: Slovart
Rights: Copyrighted

Camilla Läckberg

KROTITEĽ

Elektronická kniha

Copyright © Camilla Läckberg 2014

First published by Forum, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2016

Translation © Mária Bratová 2016

ISBN 978-80-556-1497-7

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými a ani vo forme fotokópií, nahrávok, ani prostredníctvom súčasného a ani budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Simonovi

Kôň zacítil pach strachu, ešte skôr než sa dievča vynorilo z lesa. Jazdkyňa ho popchla, až sa jej opraty zarezali do dlaní, no ani nemusela. Boli takí zohratí, že kôň vopred predvídal jej vôľu.

Hlboké ticho narúšal tlmený rytmický dupot jeho kopýt. Počas noci zem prikryla ťažká snehová perina. Zanechával v nej hlboké stopy, no okolo kopýt sa mu sneh víril ako obláčiky púdru.

Dievča nebežalo. Pohybovalo sa neisto, ako podľa nejakého nepravidelného vzorca, a hruď si zvieralo prekríženými pažami.

Jazdkyňa skríkla. Hneď však pochopila, že čosi nie je v poriadku, lebo dievča nereagovalo, iba ďalej vrávoravo kráčalo a potkýnalo sa.

Kôň zrýchlil, jazdkyňa ho aj tak opäť popchla. Silný, prenikavý pach strachu sa miesil ešte s čímsi neidentifikovateľným, ale takým desivým, že zviera klopilo uši. Najradšej by zastalo, otočilo sa a cválalo naspäť, do bezpečia stajne. Toto miesto neveštilo nič dobré.

Delila ich už len cesta. Prázdna, zaviata čerstvým snehom, ktorý sa ako závoj preháňal po asfaltovom povrchu.

Dievča smerovalo k nim. Nohy malo bosé a červeň na jeho holých ramenách a členkoch ostro kontrastovala s okolitou bielobou. Zasnežené smreky za ním vyzerali ako divadelná kulisa. Už bolo blízko, na náprotivnej strane cesty, a vtom jazdkyňa opäť vykríkla. Kôň dôverne poznal jej hlas, no zrazu znel čudne a cudzo.

Vtom dievča zastalo. Rovno uprostred vozovky. Sneh mu víril okolo nôh. A malo čudné oči. Ako čierne diery v bledej tvári.

Auto sa zjavilo ako blesk z jasného neba. Mátožné ticho preťalo škrípanie bŕzd, potom nasledoval tupý náraz padajúceho tela. Jazdkyňa tak silno pritiahla opraty, že sa koňovi zarývali do pysku. Poslúchol a okamžite zastal. Naučil sa reagovať a poslúchať.

Dievča na zemi sa nehýbalo. Iba jeho zvláštne oči akoby civeli na oblohu.

Erika Falcková zastala pred väznicou a prvý raz si ju dôkladne prezrela. Počas predchádzajúcich návštev ju naplno zamestnávali úvahy o tom, s kým sa má stretnúť, a nemala čas zaoberať sa budovou ani okolím. Lenže pri písaní knihy o Laile Kowalskej, žene, ktorá pred rokmi brutálne zavraždila svojho muža Vladeka, potrebuje zachytiť aj detaily a vlastné postrehy.

Erika si lámala hlavu, ako opíše atmosféru, čo sa vznáša okolo budovy pripomínajúcej bunker, ako čitateľovi sprostredkuje pocit beznádeje a izolovanosti. Nápravnovýchovné zariadenie sa nachádza pol hodiny cesty autom od Fjällbacky, akoby opustené a zabudnuté, obohnané plotom s ostnatým drôtom. Hoci chýbali veže s ozbrojenými strážnikmi, aké vídať v amerických filmoch, vzhľad tejto budovy prezrádzal jednoznačný zámer – udržať ľudí za múrmi väzenia.

Zvonka pôsobila opustene, no Erika vedela, že skôr opak je pravda. Úsporné opatrenia a nízky rozpočet si vyžiadali, aby sa do budovy umiestnilo čo najviac ľudí. Nijaký komunálny politik sa nechystal vraziť peniaze do stavby nového zariadenia, lebo tým by sa určite pripravil o hlasy voličov. Všetci sa radšej tvárili, že sú spokojní s existujúcim väzením.

Zamyslenej Erike sa pod oblečenie vkrádal mráz, preto sa pohla k bráne. Dozorca na recepcii nedbanlivo nazrel do jej preukazu a kývol hlavou, ani sa na ňu nepozrel. Napokon však vstal a Erika vykročila za ním po dlhej chodbe. V duchu sa vrátila k dnešnému príšernému ránu. V poslednom čase vlastne iné ani nebývali. Povedať, že dvojčatá prekonávajú obdobie prvého vzdoru, znelo veľmi mierne a jednoducho. Za živý svet si nespomínala, že by sa Majka v dvoch rokoch správala tak hrozne. Väčšie starosti im robil Noel, od narodenia bol neposednejší. No Anton sa k nemu vždy rád pridal. Ak Noel vrieskal, spustil aj Anton. Čudovala sa, že Patrikove aj jej ušné bubienky ešte odolávajú decibelom, čo sa rozliehali ich domom.

A k tomu ten cirkus so zimným oblečením! Erika sa nenápadne ovoňala pod pazuchou. Bolo jej jasné, že pach potu neprekryje ničím. Lenže kým sa jej konečne podarilo navliecť na chlapcov všetky kusy oblečenia a odviezť ich aj Majku do škôlky, nezostal jej čas prezliecť sa. S tým teraz už nič neurobí. No čo, napokon, veď nejde na párty.

Dozorca zaštrkotal zväzkom kľúčov, odomkol miestnosť pre návštevy a vpustil Eriku dnu. Pôsobilo na ňu zvláštne starosvetsky, že tu ešte vždy používajú klasické zámky a kľúče. Pravdepodobne to súvisí s tým, že zistiť kód modernej zámky je zrejme jednoduchšie než ukradnúť kľúč. Nečudo, že staromódne riešenia neraz víťazia nad modernými.

Laila sedela pri jedinom stole tvárou obrátená k oknu. Zimné slnko jej okolo plavých vlasov vytváralo gloriolu. Vonkajšie mreže rozčlenili slnečné svetlo na štvorce, nad ktorými na dlážke vírili chumáčiky prachu a prezrádzali, že sa tu neupratuje, ako by sa malo.

„Dobrý deň,“ Erika si sadla.

V podstate sa čudovala, prečo Laila súhlasila, že sa s ňou opäť stretne. Dnes sa videli už po tretí raz. Doterajšie rozhovory Erike nepriniesli nič. Pôvodne sa Laila bránila akémukoľvek stretnutiu. Ignorovala hromadu Erikiných listov a telefonátov, v ktorých ju žiadala o rozhovor. Pred pár mesiacmi však Laila nečakane súhlasila. Pravdepodobne usúdila, že v jednotvárnom väzenskom živote bude návšteva príjemnou zmenou. Erika sa zasa rozhodla, že kým bude mať Laila záujem, neprestane za ňou chodiť. Dlho sa v nej hromadila túžba napísať Lailin príbeh, lenže bez jej pomoci to neprichádzalo do úvahy.

„Dobrý deň, Erika,“ Laila do nej zabodla zvláštny pohľad svetlomodrých očí. Pri ich prvom stretnutí si Erika nevedela spomenúť, ako sa volajú psy zapriahnuté do saní. Veľmi rýchlo zistila, že sú to husky. A Laila mala oči ako sibírsky husky.

„Prečo ste súhlasili so stretnutím, keď stále odmietate hovoriť o prípade?“ spýtala sa Erika priamo, no vzápätí trochu oľutovala, že použila taký neosobný výraz. Lebo to, čo sa stalo, v Lailiných očiach nebol prípad. Bola to tragédia a ešte čosi, čo ju doteraz trápilo.

Laila mykla plecom.

„Nikto iný za mnou nechodí,“ odvetila, čím len potvrdila Erikine úvahy.

Erika vytiahla z tašky fascikel s článkami, fotografiami a poznámkami.

„Napriek tomu sa nevzdávam,“ povedala a zaťukala na fascikel.

„To je cena, ktorú platím za príjemné stretnutie,“ uškrnula sa Laila. Erika si uvedomila, že žena sediaca oproti nej ju chvíľami nečakane prekvapuje náznakmi zmyslu pre humor. Aj teraz jej tvár úplne zmenil slabý úsmev. Erika videla jej fotografie z čias, než sa to všetko stalo. Nebola krásavica, ale milá, a to veľmi podmanivým spôsobom. V tom čase nosila dlhé vlasy, na väčšine fotiek rozpustené a starostlivo upravené. Teraz ich mala ostrihané nakrátko, všade rovnakej dĺžky. Vlastne to ani nebol účes, iba strih. Laila sa zrejme už dávno prestala zaujímať o svoj vzhľad. A načo by to aj robila? Dlhé roky sa nedostala do skutočného sveta. A kvôli komu by sa tu skrášľovala? Kvôli neprichádzajúcim návštevám? Alebo ostatným väzňom? Dozorcom?

„Dnes vyzeráte unavene,“ neuniklo Lailinmu pozornému pohľadu. „Ťažké ráno?“

„Ťažké ráno, ťažký včerajší večer a podľa všetkého ma čaká aj ťažké popoludnie. Pri malých deťoch to už tak chodí...“ Erika si zhlboka vzdychla a pokúsila sa trochu uvoľniť. Uvedomovala si, že po raňajšom strese je napätá ako struna.

„Peter býval veľmi dobrý,“ zamyslela sa Laila a oči akoby sa jej zarosili. „Nepamätám si, že by niekedy trucoval.“

„Minule ste hovorili, že bol skôr mĺkvy.“

„Veru. Spočiatku sme si dokonca mysleli, že nie je v poriadku. Prvé slovo z neho vyšlo, až keď mal tri roky. Chcela som s ním ísť na vyšetrenie, ale Vladek nedovolil,“ zafučala a podvedome zaťala päste, hoci ruky doteraz pokojne držala položené na stole.

„Čo sa prihodilo, keď mal tri roky?“

„Jedného dňa jednoducho začal rozprávať. Celé vety. Mal obrovskú slovnú zásobu. Trochu šušlal, ale hovoril plynule, akoby to mlčanie vôbec neexistovalo.“

„A zistili ste dôvod? Vysvetlilo sa to?“

„Nie. Kto by nám to vysvetlil? Vladek nikdy nikoho nežiadal o pomoc. Vždy opakoval, že cudzí nemajú čo pchať nos do rodinných záležitostí.“

„A čo si myslíte vy? Prečo Peter tak dlho mlčal?“

Laila sa odvrátila k oknu a svetlo okolo hlavy jej opäť vytvorilo gloriolu. V ňom sa nemilosrdne odhalili aj všetky vrásky na tvári. Akoby na nej mala zmapované celé utrpenie, ktoré musela zniesť.

„Pravdepodobne si povedal, že najlepšie je byť čo najnenápadnejší. Neupozorňovať na seba. Peter bol bystrý chlapec.“

„A čo Louise? Ona začala hovoriť skôr?“ Erika zadržala dych. Laila sa doteraz vždy tvárila, že nepočuje otázky týkajúce sa dcéry.

Rovnako ako teraz.

„Peter hrozne rád triedil veci. Vo všetkom chcel mať poriadok. Už ako malý, keď si staval z kociek veže, robil ich dokonalé, úplne rovné... a býval veľmi smutný, keď...“ Laila sa zháčila a stíchla.

Erika si všimla, že zatína zuby, a silou mysle sa ju pokúsila povzbudiť, aby pokračovala, aby zo seba dostala, čo už dlho tají v sebe. No vhodný okamih prepásla, tak ako pri minulých návštevách. Erike sa chvíľami zdalo, že Laila stojí na okraji priepasti a v najtajnejšom kútiku duše sa chystá do nej vrhnúť. Akoby nechcela nič iné, len bezmocne padať, ibaže jej v tom bránia mocnejšie sily, ktoré ju napokon vždy donútia zacúvať do bezpečia medzi tiene.

Erikine úvahy o tieňoch neboli náhodné. Už pri prvom stretnutí s Lailou nadobudla pocit, že táto žena síce žije v súčasnosti, ale v spoločnosti tieňov. Vo zvláštnom svete a v živote, čo sa odvíja paralelne s tým, po ktorom túžila, ale ktorý sa v jediný deň pred mnohými rokmi nenávratne stratil v nekonečnej tme.

„Cítite niekedy, že nechýba veľa, aby ste pri chlapcoch stratili trpezlivosť? Že ste len krôčik od prekročenia neviditeľnej hranice?“ spýtala sa Laila s nepredstieraným záujmom a v jej hlase sa mihol prosebný tón.

Nebola to ľahká otázka. Všetci rodičia určite poznajú pocit, že sa potácajú na hranici medzi dovoleným a zakázaným, že v duchu počítajú do desať a lámu si hlavu, ako zabrániť kriku a hádkam, aby im nevybuchla hlava. Ibaže medzi takýmito pocitmi a následným konaním je obrovský rozdiel. Preto Erika zavrtela hlavou.

„Nikdy by som im nevedela ublížiť.“

Laila najprv mlčala. Svetlomodrými očami uprene hľadela na Eriku. Až vo chvíli, keď na dvere zaklopal dozorca a oznámil, že návšteva sa skončila, Laila potichu, s pohľadom stále upretým na Eriku, šepla:

„To si iba myslíš.“

Erika si predstavila fotky vo fascikli a striaslo ju.

Tyra rovnomernými pohybmi česala Fantu. Vždy sa cítila najlepšie v blízkostí koní. Najradšej by sa starala o Scirocca, no Molly nedovolila nikomu, aby sa ho dotkol. To bolo naozaj nespravodlivé. Lenže stajňu vlastnili Mollini rodičia, a preto vždy dosiahla, čo chcela.

Tyra zbožňovala Scirocca. Od prvého okamihu, keď ho uvidela. Pozrel sa na ňu, akoby jej rozumel. Komunikovali bezslovne, a to nikdy predtým nezažila s nikým iným, ani s človekom, ani so zvieraťom. Veď s kým by sa mohla takto zhovárať? S matkou? S Lassem? Už len pri pomyslení na Lasseho začala Fantu česať silnejšie, ešte dobre, že tejto veľkej bielej kobyle to neprekážalo. Skôr sa jej to pozdávalo, fŕkala, kývala hlavou, akoby ju pozývala do tanca. Tyra sa napokon usmiala a pohladkala Fantu po sivom pysku.

„No, moja, aj ty si dobrá,“ povedala, akoby kobyla mohla počuť jej úvahy o Sciroccovi.

Predsa len pocítila výčitky svedomia a pri pohľade na svoju dlaň na Fantinom pysku si povedala, že je malicherná a závistlivá.

„Chýba ti Victoria, však?“ šepkala hlavou opretá o konský krk.

O Fantu sa predtým starala Victoria. Victoria, ktorá pred niekoľkými mesiacmi zmizla. Victoria, ktorá bola – ktorá je – jej najlepšia priateľka.

„Aj mne chýba,“ Tyra cítila na líci jemnú konskú srsť, ale nijakú útechu.

V týchto chvíľach mala sedieť na hodine matematiky, no dnes ráno sa nevládala premôcť a potlačiť smútok. Tvárila sa, že ide na školský autobus, namiesto toho si však prišla po útechu do stajne, na jediné miesto, kde by sa jej možno mohla dočkať. Dospelí nerozumejú ničomu. Vždy vidia iba vlastné starosti, smútok a nepokoj.

Victoria bola pre ňu viac než najlepšia priateľka. Ako sestra. Skamarátili sa prvý deň v škôlke a od tých čias boli nerozlučné. Nejestvovalo nič, o čo by sa nepodelili. Alebo že by predsa? Tyra si tým v poslednom čase nebola úplne istá. V mesiacoch pred Victoriiným zmiznutím sa čosi zmenilo. Akoby medzi nimi vyrástol múr. Tyra nechcela vyzvedať. Hovorila si, že jedného dňa jej Victoria sama prezradí, čo sa deje. Lenže čas plynul a potom Victoria zmizla.

„Určite sa vráti,“ povedala Fante, hoci v kútiku duše o tom pochybovala. I keď to nikto nevyslovil nahlas, všetci vedeli, že sa muselo stať niečo vážne. Victoria nepatrila k dievčatám, ktoré sa dobrovoľne vyparia, hoci aj takých je teraz viac než dosť. Bola pokojná a nemala veľký zmysel pre dobrodružstvo. Najradšej sa zdržiavala doma alebo v stajni, dokonca sa jej nežiadalo ani zájsť si do Strömstadu. A pritom jej rodina vôbec nebola taká ako Tyrina. Všetci boli veľmi milí, ešte aj Victoriin starší brat. Neraz dobrovoľne priviezol sestru autom do stajne, a to aj skoro ráno. Tyra sa u nich vždy cítila dobre. Ako člen rodiny. Zavše dokonca zatúžila, aby to bola skutočnosť. Úplne bežná, normálna rodina.

Fanta do nej nežne narážala pyskom, na ktorý dopadlo zopár sĺz. Tyra si rýchlo poutierala oči.

Odrazu sa pred stajňou ozval hluk. Aj Fanta zastrihala ušami, prudko zdvihla hlavu a udrela Tyru do brady. V ústach pocítila chuť krvi. Zanadávala a s rukou na perách sa rozbehla von, aby zistila, čo sa stalo.

Len čo otvorila bránu stajne, oslepilo ju slnko, no rýchlo si naň zvykla a hneď aj zbadala uháňajúceho Valianta s Martou v sedle. Marta ho zastavila tak prudko, že žrebec sa vzopäl. Marta čosi kričala. Spočiatku jej Tyra nerozumela, no keď neprestávala, nakoniec rozoznala jednotlivé slová:

„Victoria! Našli sme Victoriu!“

Patrik Hedström na policajnej stanici v Tanumshede sedel za písacím stolom a vyžíval sa v pokoji. Služba sa mu začala zavčasu, preto sa dnes vyhol raňajšiemu obliekaniu dvojčiat a rozvážaniu detí do škôlky, čo v poslednom čase hraničilo s peklom. Z rozkošných dvojčiat sa z neznámych dôvodov stali čertíci, ktorí poriadne vystrkovali rožky. Vôbec nechápal, ako môžu dvaja malí ľudkovia pripraviť človeka o toľko síl. Najväčšmi miloval hodiny, keď večer sedel pri ich postieľkach, chlapci spali a on ich s láskou pozoroval. Vtedy ho naozaj zaplavovali čisté city a láska k deťom, do ktorej neprenikal pocit frustrácie, čo sa ho zmocňoval, keď neustále protestovali a kričali ako odušu: „NIE! JA NECHCEM!“

S Majkou to bolo oveľa jednoduchšie. Až o toľko, že ho chvíľami trápili výčitky svedomia, keď s Erikou venovali všetku pozornosť jej bračekom. Na Majku akoby pritom trochu zabúdali. Bola milá, bystrá, vedela sa sama zahrať a spoliehali sa na to, že aj ona je spokojná. Navyše sa ukázalo, že hoci je malá, má priam magickú schopnosť upokojiť bračekov dokonca aj pri najdivokejších výstupoch. Ibaže to nebolo práve najspravodlivejšie, preto sa Patrik rozhodol, že dnes večer si s Majkou dožičia chvíľku pre seba, trochu jašenia a dlhú rozprávku na dobrú noc.

V tej chvíli zazvonil telefón. Ohlásil sa duchom neprítomne, ešte vždy sa zaoberal Majkou, no zakrátko spozornel, vystrel sa na stoličke.

„Čo hovoríš?“ počúval. „Okej, už ideme.“

Schmatol bundu a bežiac po chodbe, zakričal:

„Gösta! Mellberg! Martin!“

„No čo je? Horí?“ hromžil Bertil Mellberg, ktorý napodiv prvý vyšiel zo svojej pracovne. Vzápätí sa k nemu pripojili Martin Molin, Gösta Flygare a sekretárka policajnej stanice Annika, ktorá sedela na recepcii, najďalej od Patrikovej kancelárie.

„Našli Victoriu Hallbergovú. Na ceste pri východnom vjazde do Fjällbacky ju zrazilo auto, sanitka ju už vezie do Uddevally. Gösta, ideme za ňou.“

„Došľaka,“ Gösta sa rozbehol do pracovne po bundu. Túto zimu sa nikto neopovážil vybehnúť von bez teplého oblečenia, ani v akútnej situácii.

„Martin, s Bertilom pôjdete na miesto nešťastia a porozprávate sa s vodičom,“ pokračoval Patrik. „Zavolaj technikom a požiadaj ich, aby na vás počkali.“

„No len aby si sa nepretrhol,“ hundral Mellberg. „Ale jasné, keďže šéfom tejto stanice som ešte stále ja, je prirodzené, že pôjdem na miesto nešťastia. Správny človek na správnom mieste.“

Patrik v duchu vzdychol, no mlčal. S Göstom za pätami sa ponáhľal k jednému z dvoch policajných vozidiel, naskočili a on naštartoval.

Debilné cesty, nadával v duchu, keď v prvej zákrute dostal šmyk. Neopovážil sa ísť rýchlejšie, hoci chcel. Už zasa snežilo a nemohol riskovať, že vyletí z cesty. Od netrpezlivosti však treskol päsťou do volantu. Ešte bol iba január, a vzhľadom na dlhé švédske zimy sa dá predpokladať, že ich čakajú najmenej ďalšie dva mesiace takejto pohromy.

„Upokoj sa,“ napomenul ho Gösta, ktorý zvieral držadlo na dverách. „Čo presne povedali do telefónu?“ Auto opäť dostalo šmyk a on zalapal po dychu.

„Vlastne nič. Iba že došlo k dopravnej nehode a zrazené dievča je Victoria. Zrejme bol na mieste svedok, ktorý ju spoznal. Žiaľ, zdá sa, že dievča je na tom zle, vraj má aj iné zranenia, ktoré nespôsobilo auto.“

„Aké zranenia?“

„Neviem, zistíme, keď tam prídeme.“

Presne o hodinu neskôr zaparkovali pred hlavným vchodom uddevallskej nemocnice. Rozbehli sa na oddelenie urgentného príjmu a ihneď zastavili lekára, ktorý sa podľa menovky na plášti volal Strandberg.

„Dobre, že ste tu. Dievča práve vezieme na operáciu. Nie je isté, či prežije. Dozvedeli sme sa, že po nej pátrate. Okolnosti sú mimoriadne zvláštne, podľa nášho názoru by ste mali upovedomiť rodinu. Predpokladám, že ste s ňou v kontakte, však?“

Gösta prikývol. „Zavolám im.“

„Už viete, čo sa Victorii stalo?“ zaujímal sa Patrik.

„Iba toľko, že ju zrazilo auto. Utrpela vážne vnútorné krvácanie a poranenie lebky, ktorého rozsah zatiaľ nepoznáme. Po operácii ju budeme udržiavať v umelom spánku, aby sme minimalizovali poškodenie mozgu. Teda – ak prežije.“

„Povedali nám, že má zranenia, ktoré nepochádzajú z nehody.“

„Nuž...“ Strandberg zneistel. „Zatiaľ nevieme presne určiť, ktoré poranenia spôsobila nehoda a ktoré mala predtým. Ale...“ zaodŕhal, zdalo sa, že hľadá vhodné slová. „Nemá oči. Ani jazyk.“

„Čože?“ Patrik naňho neveriacky vypúlil oči a kútikom oka zaregistroval, že Gösta sa tvári rovnako nechápavo.

„Áno, jazyk je vyrezaný a oči... nejakým spôsobom odstránené.“

Gösta sa chytil za ústa a nápadne zbledol.

Patrik nasucho prehĺtal. Na okamih dúfal, že ho prenasleduje nočná mora, z ktorej sa o chvíľu prebudí, potom s úľavou skonštatuje, že sa mu všetko iba prisnilo, obráti sa na druhý bok a opäť zaspí. Lenže toto bola skutočnosť. Príšerná, hrozná realita.

„Už viete, ako dlho potrvá operácia?“

Strandberg zavrtel hlavou. „Ťažko odhadnúť. Ako som spomínal, má masívne vnútorné krvácanie. Odhadujem to na dve, možno tri hodiny. Najmenej. Môžete tu počkať,“ ukázal na rozľahlú čakáreň.

„Tak idem zavolať rodine,“ odhodlal sa Gösta a poodišiel od nich.

Patrik mu vôbec nezávidel. Prvú radosť a úľavu z toho, že Victoria sa konečne našla, opäť rýchlo vystrieda zúfalstvo a úzkosť, s akou rodina Hallbergovcov žila uplynulé štyri mesiace.

Dosadol na jednu z tvrdých stoličiek a v mysli sa mu preháňali informácie o Victoriiných poraneniach. Na chvíľu ho v chmúrnych úvahách vyrušila uponáhľaná sestrička, ktorá volala Strandberga. Skôr než sa Patrik zmohol na otázku, lekár odbehol z čakárne. Z chodby sa ozýval Göstov hlas, ktorý telefonoval s Victoriinou rodinou. Ťažko povedať, čo im vlastne mohol oznámiť.

Ricky napäto sledoval maminu tvár. Z výrazu sa pokúšal pochopiť obsah telefonátu a zachytiť každé slovo. Srdce mu búšilo tak prudko, že sa takmer nevládal nadýchnuť. Otec sedel vedľa neho a Ricky vnímal, že aj jemu sa úži dych. Chvíľu sa mu zdalo, že sa práve teraz zastavil čas. Zmysly sa mu však zvláštne zaostrili. Hoci celú pozornosť zameriaval na rozhovor, počul aj ostatné zvuky a pod zaťatými päsťami cítil povoskovaný obrus, vlas, čo ho šteklil pod golierom, hladkosť linolea pod nohami.

Polícia našla Victoriu. To pochopili ako prvé. Mama totiž spoznala číslo polície a vrhla sa k telefónu. Ricky s otcom prestali jesť, len čo povedala: „Čo sa stalo?“

Nijaké zdvorilostné frázy, ani len pozdrav, nijaké ohlásenie sa menom, čo inak mama robievala vždy. No v poslednom čase sa všetko – zdvorilostné frázy, spoločenské predpisy, etiketa – zmenilo na čosi úplne bezvýznamné a nezmyselné, čo patrilo do života pred Victoriiným zmiznutím.

Najprv k nim prichádzali susedia so slovami útechy aj s jedlom. Ale nezdržali sa dlho. Jeho rodičia nevládali odpovedať na otázky, nezvládali pohľady plné priateľstva, znepokojenia či ľútosti. A ešte úľavy, lebo tá sa v ich očiach zračila vždy. Úľava z toho, že to nepostihlo práve ich. Že ich deti sú doma a v bezpečí.

„Prídeme.“

Mama ukončila hovor a spomalene položila mobil na drez. Na ich staromódny antikorový drez. Mama dlhé roky pílila otcovi uši, aby ho vymenili za modernejší, no ten večne hundral, že netreba meniť, čo je stále dobré a plne funkčné. Mama potom už nenástojila, spomenula to len z času na čas, skôr v nádeji, že otec si to zrazu rozmyslí.

Ricky vedel, že mamu už vôbec nezaujíma kuchynský drez. Zvláštne, ako rýchlo môže čosi stratiť význam. Vlastne všetko, okrem nájdenia Victorie.

„Čo povedali?“ opýtal sa otec. Vstal, Ricky však sedel a zízal si na zaťaté päste. Mamin výraz prezrádzal, že nie je presvedčená, či chcú počuť, čo im povie.

„Našli ju. Má vážne poranenia a odviezli ju do uddevallskej nemocnice. Gösta povedal, aby sme sa ponáhľali. Viac neviem.“

Rozplakala sa. Pomaly sa zosúvala, akoby ju nevládali niesť nohy. Otec priskočil a stihol ju zachytiť, hladkať a čičíkať ako dieťa, no aj jemu po lícach stekali slzy.

„Miláčik, musíme sa vzchopiť a vyraziť na cestu. Obleč si bundu, poponáhľaj sa. Ricky, pomôž mame, idem naštartovať auto.“

Ricky prikývol a pristúpil k mame. Jemne si položil jej ruku na svoje plecia a pomáhal jej rozhýbať sa. V hale jej obliekol červenú páperovú bundu, akoby bola dieťa. Najprv jedna ruka, potom druhá, nakoniec opatrne zatiahnuť zips.

„Tak, a teraz čižmy,“ postavil ich pred ňu, hneď si však čupol a nasúval jej ich na nohy. Vzápätí sa sám bleskurýchlo obliekol a otvoril dvere. Počul, že otcovi sa podarilo naštartovať auto a teraz chvatne oškrabáva z okien námrazu. Sneh, ľad, výfukový plyn a jeho dych sa spojili do bieleho oblaku, čo mu zahaľoval postavu.

„Prekliata zima!“ hneval sa otec a tak zúrivo odstraňoval námrazu, že určite poškrabal aj sklá. „Hnusná, odporná, poondená zima!“

„Ocko, nasadni, dokončím to!“ prihovoril sa mu Ricky. Zobral mu z ruky škrabku a potom usadil mamu na zadné sedadlo. Otec vôbec neodporoval, mlčky poslúchol. Doteraz ho utvrdzovali v predstave, že on je hlavou rodiny. Všetci traja – Ricky, mama aj Victoria – sa podľa nepísanej dohody tvárili, že rodinu pevnou rukou riadi ocko Markus, hoci dobre vedeli, že je to dobrák, ktorý by ani muche neublížil. Mama Helena sa šikovne starala, aby všetko išlo, ako treba a ako chcela. No keď zmizla Victoria, jej rozhodnosť sa stratila tak rýchlo, až Ricky pochyboval, že ju vôbec mala. Stala sa z nej zničená, ustráchaná žena, ktorá teraz sedí v aute a civie pred seba prázdnym pohľadom. Po telefonáte s policajtom sa v ňom prvý raz po dlhom čase mihlo aj čosi iné – náznak netrpezlivosti a paniky.

Ricky si sadol za volant. Po tom, čo sa stalo rodine, podvedome prebral mamino miesto, zapĺňal prázdnotu naplnený silou, ktorú dovtedy v sebe ani netušil.

Victoria mu vždy hovorievala, že je ako baran Ferdinand. Tvrdá hlava a zaťatý lenivec, ale keď o niečo ide, neváha sa vzoprieť a zabojovať. Ricky sa na ňu za toto prirovnanie vždy naoko zahnal, ale v skutočnosti sa mu dosť pozdávalo. Celkom rád by si žil ako baran Ferdinand, lenže teraz naozaj nebol vhodný čas bezstarostne sa vyvaľovať na lúke a unudene chrúmať trávičku. Na to bude opäť čas, až keď sa vráti Victoria.

Z očí mu vytryskli slzy, ktoré si rýchlo poutieral rukávom bundy. Celý čas odmietal pripustiť si predstavu, že by už nikdy viac neprišla domov. Lebo keby to urobil, zrútil by sa mu svet.

No a teraz Victoriu našli. Ešte treba prečkať neistotu pred stretnutím v nemocnici. Akosi však vycítil, že by možno radšej nevedeli, čo ich tam čaká.

Helga Perssonová opäť vyzrela kuchynským oknom, lebo pred chvíľou zazrela Martu, ako sa na koni ženie k stajni. No vonku bolo zasa ticho a pokojne. Po dlhoročnom bývaní v dome Helga dôverne poznala výhľad z okna, hoci v posledných rokoch sa predsa len trochu zmenil. Stará stodola zostala na svojom mieste, no maštaľ pre kravy, ktoré tu kedysi chovali, medzičasom zbúrali. Miesto sa využilo na postavenie novej stajne, v ktorej si Jonas a Marta založili jazdeckú školu.

Tešilo ju, že syn sa rozhodol usadiť v jej blízkosti a že ich od seba delilo sotva sto metrov. Keďže veterinárnu ambulanciu si otvoril v dome, nič mu nebránilo vo voľných chvíľach dobehnúť za ňou. Jeho návštevy jej zakaždým rozžiarili všedný deň, a presne to potrebovala.

„Helga! Heeelgaaa!“

Zatvorila oči a čelom sa oprela o kuchynskú skrinku. Einarov hlas prenikol do každého kúta domu, zaplavil ju a nútil zaťať päste. No teraz v nej aspoň nevyvolával chuť utiecť čo najďalej. Tú z nej vytĺkol už pred rokmi. A hoci zostal bezmocný a úplne závislý od nej, nevládala odísť. Dokonca na to už ani nepomyslela. Veď kam by aj šla?

„HEELGAAA!“

Jediné, čo mu zostalo z niekdajšej sily, bol hlas. Choroby a amputácia oboch nôh ako dôsledok cukrovky, ktorú si odmietal liečiť, ho pripravili o fyzickú silu. Zato hlas mal stále rovnako požadovačný. Rovnako účinne ju nútil podrobiť sa, ako to pred rokmi dosahoval silou pästí. Spomienka na údery, bolesti zo zlomených rebier a napuchnutých podliatin boli v nej také živé, že už len jeho hlas v nej vzbudzoval hrôzu a strach, že nasledujúcu bitku neprežije.

Vystrela sa, zhlboka sa nadýchla a zakričala:

„Už idem!“

Rezko vykročila po schodoch. Einar neznášal čakanie, nikdy nemal trpezlivosť, no teraz naozaj nechápala, prečo ju tak súri. Veď nemal na práci nič iné, len nadávať na všetko od počasia po nemožnú vládu.

„Tečie to,“ oznámil, keď vošla.

Neodpovedala. Vykasala si rukávy a podišla bližšie, aby zistila rozsah škody. Vedela, že Einar sa v tom vyžíva. Už ju tu nedržal násilím, ale nutnosťou starať sa oňho ako o dieťa, ktoré sa jej nenarodilo, lebo jej ho vymlátil z tela. Prežilo iba jedno, ale boli chvíle, keď si hovorila, že by bolo lepšie, keby aj toto odišlo z jej tela v prúde krvi. Zároveň si uvedomovala, že nevie, čo by si počala, keby sa nenarodilo. Jonas bol jej život, bol pre ňu všetkým.

Einar mal pravdu. Vrecko vývodu pretekalo. A poriadne. Polovicu košele mal mokrú a zašpinenú.

„Kde si bola?“ obrýkol sa na ňu. „Nepočula si, že ťa volám? Veď nemáš nijaké iné povinnosti!“ zagánil na ňu vodnatými očami.

„Bola som na toalete. Prišla som, len čo som mohla,“ rozopla mu košeľu, opatrne ju stiahla, aby ho čo najmenej umazala.

„Je mi zima.“

„Musím ti dať čistú košeľu. Ale najprv ťa poumývam,“ vysvetľovala tak trpezlivo, ako len vládala.

„Takto mi uženieš zápal pľúc!“

„Urobím to rýchlo, zatiaľ určite neprechladneš.“

„Aha, takže teraz sa zrazu hráš na doktora! Možno si dokonca múdrejšia než všetci lekári dokopy, však?“

Mlčala. Vedela, že sa ju pokúša vydráždiť. Najlepšie sa cítil, keď plakala, keď žobronila, aby prestal. Vtedy bol spokojný a z očí mu žiarilo víťazoslávne zadosťučinenie. No dnes by mu takúto radosť veru nedožičila. A posledné slzy vyplakala už dávno.

Z veľkej kúpeľne vedľa spálne Helga priniesla lavór s vodou. Pohybovala sa naučenými pohybmi. Naplniť lavór mydlovou vodou, navlhčiť handru, poumývať telo zašpinené výkalmi, obliecť čistú košeľu. V duchu ho podozrievala, že vývod si uvoľňuje náročky. Radila sa o tom s Einarovým lekárom, ktorý potvrdil, že vrecko nemôže pretekať tak často. No dialo sa to stále. A ona ho zasa stále umývala.

„Voda je studená,“ Einar sa mykol, keď sa mu žinkou dotkla brucha.

„Pridám viac teplej,“ Helga sa vrátila do kúpeľne, podložila lavór pod kohútik a pustila teplú vodu. Vrátila sa do izby.

„Au! Horúca ako ďas! Počuj, ježibaba, ty ma chceš upáliť?“ zvreskol Einar, až od ľaku podskočila. No mlčala, iba opäť zobrala lavór, doliala studenú vodu, presvedčila sa, že mydlová voda je trochu teplejšia než teplota tela, a vrátila sa do izby. Keď sa ho dotkla žinkou, tentoraz už čušal.

„Kedy príde Jonas?“ opýtal sa, kým prepierala žinku vo vode sfarbujúcej sa nahnedo.

„Neviem. Pracuje. Teraz je u Anderssonovcov. Má sa im oteliť krava, ale teľa leží v zlej polohe.“

„Keď príde, pošli ho za mnou,“ prikázal Einar a zatvoril oči.

„Áno,“ ticho odvetila Helga a vyžmýkala žinku.

Gösta ich videl prichádzať. Na nemocničnej chodbe sa k nemu rozbehli, a vtedy sa musel veľmi premáhať, aby nezobral nohy na plecia. Uvedomoval si, že všetko sa mu dá vyčítať z tváre, a nemýlil sa. Len čo sa naňho Helena pozrela, vystrela ruku k Markusovi, ale už nedočiahla, zrútila sa na dlážku. Jej nárek sa ozýval chodbou a prehlušil ostatné zvuky.

Ricky priam skamenel. Bledý ako stena stál za matkou, Markus však kráčal ďalej. Gösta naprázdno prehĺtal a pohol sa mu v ústrety. No Markus prešiel popri ňom a vôbec ho nevnímal, akoby nič nechápal, akoby na jeho tvári nevidel zvesť, ktorú z nej vyčítala jeho žena. Bezducho kráčal po chodbe.

Gösta sa ho nepokúsil zastaviť, pristúpil k Helene a opatrne jej pomohol vstať. Potom ju objal okolo pliec, hoci bežne to nerobieval. Takýmto spôsobom si do života vpustil len dve osoby: vlastnú manželku a dievčatko, ktoré u nich v detstve prežilo krátky čas a nevyspytateľnými cestami osudu sa nedávno zjavilo opäť. Preto sa ani jemu nezdalo prirodzené, že tu stojí a objíma ženu, ktorú pozná len krátko. No od Victoriinho zmiznutia mu Helena volávala každý deň, zavše s nádejou, zavše zúfalo, nahnevane i smutne, a vypytovala sa na dcéru. Jeho odpovede vyvolávali iba ďalšie otázky a zväčšovali nepokoj. A teraz ju nadobro zbavil všetkej nádeje. Preto sa mu videlo, že objať ju a dovoliť, aby sa mu vyplakala na hrudi, je najmenej, čo pre ňu môže urobiť.

Ponad Heleninu hlavu sa stretol s Rickiho pohľadom. Ten chalan bol naozaj výnimočný. V uplynulých mesiacoch po Victoriinom zmiznutí dospel a držal rodinu nad vodou. Až teraz, keď tu stál biely ako krieda a s vydeseným pohľadom, Gösta si uvedomil, aký je mladý. A že práve prišiel o nevinnosť, aká prináleží len deťom, o vieru a nádej, že vždy sa všetko obráti na dobré.

„Môžeme ju vidieť?“ zastretým hlasom sa opýtal Ricky. Gösta cítil, že Helena priam stuhla. Vymanila sa mu z objatia, tvár si poutierala rukávom a nemo modlikala.

Gösta zabodol pohľad do akéhosi bodu za nimi. Ako im má vysvetliť, že by ju radšej nemali vidieť? Z akého dôvodu?

Pracovňa sa priam strácala v papieroch. Čistopisy poznámok, odkazové lístočky, články, kópie fotografií. Pôsobilo to hrozne chaoticky, no Erike pri práci vyhovovalo práve takéto prostredie. Keď pripravovala novú knihu, potrebovala byť obklopená všetkými informáciami, zapísanými myšlienkami a nápadmi.

Tentoraz však akoby bola slepá a hluchá. Topila sa v materiáloch a základných faktoch, no boli len sprostredkované, z druhej ruky. Kvalita jej kníh, schopnosť rozriešiť vraždu či zodpovedať všetky otázky, to súviselo s možnosťou pracovať so základnými, neskreslenými údajmi. Až doteraz jej to vždy vyšlo. Niekedy dokonca prehovorila na spoluprácu priamo zainteresované osoby. Podaktorí sa ponúkali dobrovoľne, len aby získali mediálnu pozornosť či päť minút slávy. No väčšinou si to vyžiadalo veľa času, kým ich presvedčila o dôvodoch, prečo vyťahuje na svetlo minulosť a ako vyrozpráva ich príbeh. Zvyčajne sa jej to podarilo. S Lailou sa však nedalo pohnúť. Už pri prvej návšteve vynaložila všetky sily, aby Lailu nejako presvedčila, nech prvý raz otvorene prehovorí o tom, čo sa stalo, ale márne. Laila síce rozprávala rada, ale nie o tejto záležitosti.

Frustrovaná Erika si vyložila nohy na stôl a popustila uzdu myšlienkam. Možno by mala zavolať Anne. Neraz ju prekvapila dobrým nápadom či novým uhlom pohľadu. I keď Anna už nebola ako kedysi. V posledných rokoch si toho preskákala veľa a zdalo sa, že problémy nemajú konca-kraja. Časť toho, čo sa stalo, si spôsobila sama, Erika však napriek tomu svoju mladšiu sestru neodsudzovala. Veľmi dobre chápala dôvody toho, čo sa stalo. Zostáva však otázka, či to raz pochopí aj Dan a či jej odpustí. Erika si v duchu priznala, že o tom pochybuje. Poznala ho dlhé roky, ako tínedžeri dokonca spolu chodili, preto vedela, že sa vie zaťať ako baran. Zaťatosť a hrdosť – jeho charakteristické vlastnosti – však tentoraz škodili najmä jemu. Výsledkom bolo, že všetci sa cítili nešťastní: Anna, Dan, deti, a vlastne aj Erika. Nič si neželala väčšmi, než aby Anna po tom pekle na zemi, čo pretrpela s otcom svojich detí Lucasom, bola aspoň trochu šťastná.

Nie je to spravodlivé, hovorila si Erika, keď si predstavila, ako sa ich životy líšia. Kým ona žije v pevnom a láskyplnom manželstve, s tromi deťmi a so spisovateľskou kariérou, Annu stíha jeden malér za druhým. Erika netušila, ako jej pomôcť. A pritom práve to bývala vždy jej úloha: ochraňovať, podporovať a držať za ruku. Anna sa radostne a divoko vrhala do života. Ibaže to je minulosť, osud ju pripravil o kadečo. Stala sa z nej sklamaná a unavená žena. Erike však bývalá Anna veľmi chýbala.

Dnes večer jej zavolám, povedala si Erika a rozložila pred seba hromadu článkov. V dome panovalo rozprávkové ticho. Veľmi sa tešila, že povolanie jej umožňuje pracovať doma. Nikdy netúžila po pracovisku či kolegoch. Cítila sa dobre vo vlastnej spoločnosti.

Hoci to znelo absurdne, zatúžila po chlapcoch a Majke, aby sa už vrátili zo škôlky. Ako je možné, že rodičovstvo vyvoláva v človeku také rozporné pocity? Ustavičné vznášanie sa medzi vrcholmi a priepasťami ju naozaj vyčerpávalo. V jednej chvíli vo vrecku zatínala päste, v druhej by ich všetkých najradšej zjedla od lásky. Vedela, že Patrik je na tom rovnako.

Myšlienky o deťoch a Patrikovi ju nečakane opäť priviedli k Laile. Nerozumela jej. Ako sa dá prekročiť neviditeľná, a predsa veľmi ostrá hranica medzi tým, čo sa smie a čo sa nesmie? Vari k ľudskej podstate, k základným schopnostiam nepatrí potláčanie primitívnych inštinktov? Schopnosť konať správne a sociálne akceptovateľne? Dodržiavať zákony a pravidlá ľudskej existencie, ktoré zaručujú fungovanie spoločnosti?

Erika sa prehŕňala vo výstrižkoch. Vôbec neklamala, keď dnes Laile povedala, že by nikdy v živote nevedela ublížiť dieťaťu. Ani v najväčšom zúfalstve či zatemnení mysle, napríklad keď po Majkinom narodení mala popôrodnú depresiu, keď po narodení dvojčiat vypukol chaos, ani počas prebdených nocí, počas detských záchvatov zúrivosti, ktoré akoby trvali večnosť, ani keď deti tvrdohlavo opakovali to svoje nie, len čo otvorili oči, ani vtedy na také čosi nepomyslela. Lenže v hŕbe papierov, čo držala na kolenách, na záberoch ležiacich na stole aj vo vlastných poznámkach nachádzala dôkazy, že aj taká hranica sa dá prekročiť.

Dopočula sa, že obyvatelia Fjällbacky volajú budovu na fotografii Domom hrôzy. Nie že by to bolo originálne, zato mimoriadne výstižné. Po tragédii sa na ňu nenašiel kupec, preto pomaly chátrala. Erika vylovila z kôpky fotku domu, ako vyzeral v minulosti. Nič nenaznačovalo, že sa v ňom čosi odohráva. Pôsobil ako celkom obyčajný dom, biely so sivými rínami, trochu osamelo vystrčený na kopci, obklopený niekoľkými stromami. Zaujímalo by ju, ako vyzerá v súčasnosti, ako ho poznačil zub času.

Erika sa vystrela, fotku položila na písací stôl. Prečo ta nikdy nezašla? Veď zvyčajne sa vždy pozrie na miesto činu. Urobila to pri všetkých svojich knihách, tak prečo teraz nie? Asi jej v tom čosi bránilo. Nie že by sa vedome rozhodla, že tam nepôjde, jednoducho jej to ani nezišlo na um.

Návštevu domu však môže pokojne odložiť na zajtra. Teraz je najvyšší čas zájsť po malých divochov. Vzápätí cítila, ako po nich túži, hoci už teraz vedela, že o chvíľu bude z nich totálne vyčerpaná.

Krava sa držala statočne. Jonas bol od potu mokrý ako myš, lebo sa už niekoľko hodín pokúšal obrátiť teliatko do správnej polohy. Mohutné zviera sa bránilo, nechápalo, že sa mu usilujú pomôcť.

„Bella je naša najlepšia kravka,“ chválila ju Britt Anderssonová. Spolu s manželom Ottom spravovali gazdovstvo, čo sa rozprestieralo len pár kilometrov od jeho a Martinho statku. Gazdovstvo zahŕňalo aj živočíšnu výrobu, nie veľkú, ale životaschopnú, ktorej hlavný príjem zabezpečoval statok. Brit oplývala nápadmi. Príjmy z predaja mlieka stačili aj na vybudovanie obchodíka, kde sa predával ich vlastný údený syr. Nečudo, že Jonasa sledovala znepokojeným pohľadom.

„Veru, dobrá krava je naša Bella,“ Otto si zachmúrene škrabal zátylok. Toto malo byť štvrté teliatko, tri razy sa otelila bez problémov. Lenže teľa ležalo naprieč a odmietalo vyjsť na svet. Bella bola čoraz vyčerpanejšia.

Jonas si zotrel pot z čela a pripravil sa na posledný pokus otočiť teľa, aby sa čím skôr ocitlo na kope slamy, mokré, lepkavé a slabé. Nesmie to vzdať, inak zahynú krava aj teľa. Musí sa nejako dostať k jeho nohe a pootočiť ho, ibaže opatrne, aby mu niečo nezlomil.

„Držím kopýtko,“ oznámil a kútikom oka zachytil, ako sa Britt aj Otto nakláňajú, aby lepšie videli. „Teraz len pokojne, dievča, neboj sa.“

Jonas sa prihováral krave tichým, upokojujúcim hlasom, ale zároveň začal ťahať. Nič sa však nezmenilo. Skúsil silnejšie, no teliatko sa ani nepohlo.

„Tak ako, už sa otočilo?“ Otto sa tak často škrabal na zátylku, že podľa Jonasa tam musel mať lysinu.

„Zatiaľ nie,“ precedil Jonas cez zaťaté zuby. Pot sa z neho priam lial, na oči sa mu lepil prameň svetlej ofiny, preto neustále žmurkal. No teraz nemal čas na nič iné, musí teľa dostať von. Bella dýchala čoraz plytšie, nakoniec zložila hlavu na slamu, akoby naznačovala, že ďalej nevládze.

„Bojím sa, že mu niečo zlomím,“ dychčal Jonas a ťahal zo všetkých síl. Poďme! Opäť potiahol, zadržal dych a veľmi dúfal, že nezačuje zvuk praskajúcej kosti. Vtom zacítil, že teľa sa uvoľnilo. Ešte niekoľko opatrných pohybov – a odrazu teliatko ležalo na slame, zúbožené, ale živé. Britt priskočila a začala ho trieť chumáčom slamy. Skúsenými a láskavými pohybmi ho vyutierala a pomasírovala. Teľa sa navidomoči zotavovalo.

Bella však nevládne ležala na boku. Nereagovala na teliatko, na život, čo v nej rástol celých deväť mesiacov. Jonas ju obišiel, sadol si k jej hlave a odhrnul jej od očí steblá slamy.

„Hotovo, dievča, máš po tom. Bola si veľmi šikovná.“

Pohladkal ju po jemnej čiernej srsti a ďalej sa jej prihováral, ako to robil počas celého otelenia. Spočiatku naňho vôbec nereagovala. Po chvíli s námahou zdvihla hlavu a obzrela sa na teľa.

„Máš parádnu dcéru, Bella, len si ju obzri,“ Jonas ju neprestával tľapkať po chrbte. Cítil, že pulz jej klesá. Teliatko prežije a aj Bella by sa mohla pozviechať. Vstal, konečne si odhrnul z očí prameň vlasov a kývol Britte a Ottovi.

„Zdá sa, že to je veľmi pekné teliatko.“

„Jonas, vďaka,“ Britt ho mocne objala.

Otto k nemu vystrel dlaň veľkú ako lopata. „Ďakujem, ďakujem, dobre si to zvládol,“ opakoval a nadšene potriasal Jonasovi rukou.

„Iba som si robil svoju prácu,“ Jonas sa doširoka usmieval. Vždy sa tešil, keď sa všetko skončilo šťastne. A neznášal, keď sa čosi nepodarilo vyriešiť. V robote či v súkromí.

Spokojný s dobrým výsledkom vytiahol z vrecka mobil. Zopár sekúnd civel na displej. Vzápätí sa rozbehol k autu.

Fjällbacka 1964

Zvuky, vône, farby. Všetko bolo omamné adýchalo dobrodružstvom. Laila držala sestru zaruku. Vskutočnosti boli nato už priveľké, no sAgnetou to robievali často, vždy keďsa dialo čosi výnimočné. Príchod cirkusu doFjällbacky nepochybne patril ktakýmto nezvyčajnostiam.

Doteraz sa lenzriedkakedy dostali zahranice rybárskej osady. Najďalej boli vGöteborgu, ato nacelodennom výlete. Nečudo, žecirkus bol prene lákadlom, lebopredstavoval veľký svet.

„Akým jazykom rozprávajú?“ šepla Agneta, ikeď vhluku, čovládol okolo nich, mohla pokojne ajkričať.

„Teta Edla povedala, žecirkus prišiel zPoľska,“ odvetila Laila takisto šeptom apevne stisla sestrinu spotenú ruku.

Leto tvoril nekonečný rad slnečných dní, no dnešok bol určite najhorúcejší zovšetkých. Pracovala vgalantérii alen horko-ťažko si vybavila voľno. Radovala sa každej minúte, ktorú nemusela tráviť vdusnom vzduchu malého obchodíka.

„Pozri sa, tam je slon!“ Agneta vzrušene ukazovala prstom naveľké sivé zviera, ktoré pomalým, hojdavým krokom prechádzalo poprinich. Viedol ho asi tridsaťročný muž. Pristavili sa aobzerali si slona, ktorýsa im videl naozaj pekný, ibaže sa vôbec nehodil natoto miesto, teda napole zaFjällbackou, kdesi cirkus rozložil stan.

„Poď, pozrime sa naostatné zvieratá! Počula som, žeby tu mali byť ajlevy azebry.“ Agneta ju nedočkavo ťahala aLaila mala čorobiť, abyjej stačila. Cítila, akojej pot steká pochrbte avytvára fľaky najej tenkých letných kvietkovaných šatách.

Pobiehali medzimaringotkami, zoskupenými dokruhu okolo polorozloženého šapitó. Siláci vbielych trikotoch napínali svaly, abyvšetko dokončili predzajtrajším prvým vystúpením Cirkusu Gigantus. Mnohí obyvatelia kraja sa všaknezdržali auž teraz zvedavo sledovali prípravy nanevídané divadlo. Nevedeli sa vynadívať navšetky zvláštnosti, čosa tak veľmi odlišovali odbežného, každodenného života. Veď až nadva-tri letné mesiace, keďsem zavítali dovolenkári aoživili Fjällbacku, každodenný život tu vyzeral všedne. Dni plynuli jeden akodruhý, nič sa nedialo, nuž nečudo, žespráva opríchode cirkusu sa šírila akoblesk.

Agneta ju neustále ťahala kvozu, zktorého trčala pruhovaná hlava.

„Páni, tá je alekrásna!“

Laila mohla lensúhlasiť. Zebra bola naozaj milá, mala obrovské oči adlhočizné mihalnice. Musela sa opanovať, abyju neutekala pohladkať. Dovtípila sa, žezvierat sa neslobodno dotýkať, no odolávala lenťažko.

„Don’t touch!“ naten hlas zasvojím chrbtom sa strhla.

Obrátila sa. Ešte nikdy nevidela takého chlapa. Vysoký svalnatý muž sa prednimi týčil akoveža. Slnko mu svietilo odchrbta, preto si musela dlaňou zatieniť oči, abylepšie videla. Keďsa ich pohľady stretli, akoby ju zasiahol elektrický prúd. Taký pocit si doteraz nevedela anilen predstaviť. Odrazu sa cítila zmätená aopojená, líca jej priam horeli. Nahovárala si, žeto všetko spôsobilo teplo.

„No... we... no touch.“ Laila zhľadúvala vhodné slová. Hociangličtinu sa učila vškole aveľa sa naňu nalepilo zamerických filmov, nikdy predtým nebola nútená použiť tento cudzí jazyk.

„My name is Vladek.“ Muž jej podal mohutnú ruku, ktorú pokrátkom váhaní prijala, aprekvapene sledovala, akojej drobná ruka mizne vjeho dlani.

„Laila. My name is Laila.“ Pochrbte sa jej rinul pot.

Potriasol jej rukou azopakoval jej meno, ktoré zjeho úst odrazu znelo úplne inak acudzo, takmer exoticky, nie nudne akotu.

„This...“ horúčkovito lovila vpamäti ďalšie výrazy, abymohla dodať: „This is my sister.“

Ukázala naAgnetu amohutný chlap ajjej podal ruku. Laila sa trochu hanbila zasvoju koktavú angličtinu, alepremohla ju zvedavosť apotlačila vnej ostych.

„What... what you do? Here? In circus?“

Rozžiaril sa. „Come, Ishow you!“ Gestom naznačil, abyho nasledovali. Laila cítila, akosa jej prudšie rozprúdila krv vžilách. Prešiel poprivozoch ašapitó, čopráve dostavali, azamieril kmaringotke, ktorá stála trochu bokom odostatných. Vlastne to bola skôr klietka, lebonamiesto stien mala kovové mreže. Zanimi sa prechádzali dva levy.

„This is what Ido. This is my babies, my lions. Iam... Iam alion tamer!“

Laila civela nadivé zvery. Vjej vnútri sa rodil úplne nový pocit, trochu desivý, alezázračný. Beztoho, abyuvažovala nad tým, čorobí, chytila Vladeka zaruku.

Napolicajnej stanici bolo všetko akopoiné včasné rána. Vzimnej hmle, čosa plazila poTanumshede, žlté steny kuchynky vyzerali skôr sivo. Všetci mlčali. Nikto znich toho nenaspal veľa, preto sa im natvárach zračila vyčerpanosť. Lekári úporne bojovali oVictoriin život, no márne. Včera o11.14 ju vyhlásili zamŕtvu.

Martin dolieval kávu kolegom. Patrik ho nenápadne pozoroval. PoPiinom odchode sa takmer úplne prestal usmievať azlyhávali všetky pokusy prebudiť vňom bývalého Martina. Zdalo sa, žePia si sosebou zobrala kus zneho. Lekári verili, žejej zostáva asi rok života, no choroba postupovala rýchlejšie, než predpokladali. Odišla naveky už tri mesiace postanovení diagnózy aMartin zostal sám sdcérkou. Posraná rakovina, hovoril si vduchu Patrik avstal.

„Ako všetci viete, Victoria Hallbergová zomrela nanásledky zranení poautonehode. Vodič auta nie je podozrivý zúmyselného trestného činu.“

„Nie je,“ ozval sa Martin. „Včera som sním hovoril. Volá sa David Jansson. Podľajeho výpovede Victoria sa zjavila nečakane, vstúpila dovozovky aon nemal najmenšiu šancu zabrzdiť včas. Pokúšal sa jej vyhnúť, lenžebola poľadovica astratil kontrolu nad volantom.“

Patrik prikývol. „Nehoda má svedka, Martu Perssonovú. Bola si zajazdiť nakoni. Videla vychádzať zlesa osobu, ktorú vzápätí zrazilo auto. To ona zavolala políciu ajzáchranku aidentifikovala Victoriu. Včera bola podľamňa ešte vždy všoku, takže ju vypočujeme až dnes. Martin, urobíš to?“

„Jasné, beriem si to nastarosť.“

„Okrem toho sa musíme veľmi rýchlo rozhýbať, abysme sa posunuli vovyšetrovaní Victoriinho zmiznutia. Presnejšie povedané – nájsť toho alebotých, ktorí ju uniesli aočividne vystavili surovému násiliu.“

Patrik si pretrel tvár. Pohľad namŕtvu Victoriu nanemocničnom lôžku sa mu natrvalo vryl dopamäti. Znemocnice zamieril rovno napolicajnú stanicu aniekoľko hodín nanovo študoval zozbierané materiály. Záznamy všetkých rozhovorov srodinou, sospolužiakmi askamarátmi zjazdiarne. Poznámky mapujúce styky sosobami voVictoriinom okolí aposledné hodiny predzmiznutím, kuktorému došlo cestou domov zjazdeckej školy manželov Perssonovcov. Pustil sa ajdoúdajov odievčatách, ktoré sa stratili vuplynulých dvoch rokoch. Pochopiteľne, nemohli si tým byť úplne istí, no zmiznutie piatich veľmi podobných dievčat približne rovnakého veku vrelatívne blízkom okolí sa nedalo pokladať začíru náhodu. Patrik ešte včera rozoslal nové informácie dosusedných okresov apožiadal kolegov, abymu dali vedieť, ak zistili čosi nové. Človek nikdy nevie, možno doteraz niečo prehliadali.

„Naďalej spolupracujeme sospomínanými policajnými okresmi apri tomto vyšetrovaní spojíme všetky sily. Victoria je prvá, čosa vrátila. Možno nás práve táto tragická udalosť privedie kostatným dievčatám anájdeme ich. Možno sa nám podarí zabrániť uneseniu ďalších. Človek, ktorýje schopný takej surovosti, akú musela znášať Victoria... slovom, taký človek nesmie zostať naslobode.“

„Chorý blázon,“ hundral Mellberg aErnst znepokojene zdvihol hlavu. Akozvyčajne driemal shlavou nanohách svojho pána aihneď vycítil zmenu jeho nálady.

„Čo si máme myslieť otých zraneniach?“ Martin sa predklonil. „Čo núti páchateľa robiť také ohavnosti?“

„To keby sme vedeli! Hovoril som si, žeby sme sa mali skontaktovať sodborníkom, abyvytvoril profil páchateľa. Údajov máme málo, no možno sa predsa lenpodarí načrtnúť nejaký vzorec, ktorého by sme sa chytili, nejakú súvislosť, ktorú sme prehliadli.“

„Profil páchateľa? Chceš zavolať nejakého namysleného cvokára, ktorýozajstného zločinca videl nanajvýš zrýchlika, abynám prišiel povedať, čomáme robiť?“ Mellberg zúrivo krútil hlavou, až mu príčesok, ktorým si zakrýval plešinu, skĺzol naucho. Nacvičeným pohybom si ho posunul naspäť.

„Zapokus by to stálo,“ namietol Patrik. Poznal Mellbergov odpor protivšetkým moderným vymoženostiam vpolicajnej práci. Bertil Mellberg bol teoreticky šéfom tanumhedskej policajnej stanice, no všetci vedeli, ževskutočnosti je ním Patrik alen jeho zásluhou sa vokrese vyriešila väčšina prípadov.

„Vporiadku, aleak ztoho bude ibanejaký guláš ašéfovia začnú vyvádzať prezbytočne vyhodené peniaze, zodpovieš si to sám. Ja si umývam ruky,“ Mellberg sa nastoličke zaklonil azopäl ruky navytŕčajúcom bruchu.

„Zistím, ktoby bol prenás najvhodnejší,“ ponúkla sa Annika. „Asi by sme sa mali povypytovať kolegov viných okresoch, čito už neurobili, lennám to zabudli oznámiť. Škoda robiť dva razy to isté. To by bolo zbytočné míňanie času ajprostriedkov.“

„Výborný nápad, ďakujem,“ Patrik sa obrátil kbielej tabuli, naktorú pripol Victoriinu fotografiu aspísal základné údaje.

Zrádia nachodbe sa ozvala odrhovačka. Vtieravá melódia aradostné slová ostro kontrastovali sťaživou atmosférou vkuchynke. Hocimali kdispozícii zasadačku, kdesa mohli schádzať, pokladali ju zachladnú aneosobnú, preto zásadne uprednostňovali útulnú, ikeď malú kuchynku. Navyše vnej mali bližšie kukáve, ktorú včase vyšetrovania píjali nalitre.

Patrik sa naokamih zamyslel, potom sa vystrel arozdelil úlohy.

„Annika, zosumarizuj zložku azmapuj všetko, čovieme oVictoriinom prípade, doplň ju informáciami zovšetkých okresov. Materiál potom pošli osobe, ktorá pomôže vypracovať profil páchateľa. Prosím, dohliadni, abysa priebežne dopĺňal všetkými novými údajmi.“

„Jasné, všetko spíšem azariadim,“ odvetila Annika sperom aso zápisníkom. Patrik sa ju pokúšal presvedčiť, abyzačala používať laptop, no bránila sa. Akeď Annika čosi nechcela, tak to anineurobila.

„Fajn. Napopoludnie, povedzme naštvrtú, zvolaj tlačovku. Inak sa nám zavaria telefónne káble.“ Patrik kútikom oka zaregistroval, akosi Mellberg spokojne uhládza vlasy. Bolo mu jasné, žeanipárom volov mu nezabráni prísť natlačovú konferenciu.

„Gösta, skontaktuj sa sPedersenom, keďusúdiš, žeby mohol mať predbežnú pitevnú správu. Čonajskôr potrebujeme všetky konkrétne údaje. Aešte by si sa mohol znova pozhovárať srodinou, čisi náhodou nespomenuli naniečo dôležité.“

„Už sme snimi hovorili najmenej stokrát! Nemohli by sme ich aspoň dnes nechať napokoji?“ Gösta sa netváril nadšene. Už mal zasebou ťažkú úlohu, keďsa vnemocnici postaral oVictoriiných rodičov abrata, aPatrik si uvedomil, žebol ztoho naozaj zničený.

„Chápem, no ajim určite záleží natom, abysme ďalej pátrali anašli páchateľa. Buďknim milý aohľaduplný. Napokon, vdohľadom čase budeme musieť ajtak znova osloviť všetkých, ktorých sme už vypočúvali. Victoria je mŕtva, amožno sa niekto odhodlá povedať čosi také, čopredtým nechcel prezradiť. Namysli mám všetkých, teda rodinu, priateľov, ľudí, ktorí sa motajú okolo koní, každého, ktosi niečo všimol včase jej zmiznutia. Napríklad musíme opäť hovoriť ajsTyrou Hanssonovou, veď bola Victoriinou najlepšou kamarátkou. Čokeby si to skúsil ty, Martin?“

Martin súhlasne zahundral.

Mellberg zaodŕhal. Aha, jasné. Akozvyčajne, ajBertilovi treba prideliť nejakú bezvýznamnú úlohu, abysa cítil dôležitý, aleabynarobil čonajmenej škody. Patrik si lámal hlavu, čosním. Zavše sa mu videlo najmúdrejšie, ak mal Mellberga nablízku, aspoň naňho mohol dohliadnuť.

„Včera som hovoril sTorbjörnom, žiaľ, technický tím nezistil nič. Veľmi snežilo, pracovalo sa im ťažko, vlastne aninenašli stopy, ktoré by ukázali, odkiaľ prišla Victoria. Vdanej chvíli nemajú voľné kapacity, ktoré by nasadil nahľadanie, tak som si pomyslel, čiby sme nemohli pozháňať nejakých dobrovoľníkov apreskúmame širšie okolie. Možno ju držali vnejakej starej búde, možno vlesnej chate. Vynorila sa neďaleko miesta, kdeju videli naposledy, takže je možné, žepocelý čas bola niekde vnašej blízkosti.“

„Aj ja som už nato myslel,“ ozval sa Martin. „Nemohlo by to svedčiť otom, žepáchateľ zrejme pochádza zFjällbacky?“

„Možné to je,“ súhlasil Patrik. „Ale nemusí to tak byť. Najmä ak by Victoriin prípad súvisel sostatnými nezvestnými dievčatami, ikeď medzispomínanými okresmi aFjällbackou sme zatiaľ nenašli jednoznačné spojenie.“

Mellberg opäť zaodŕhal aPatrik sa knemu obrátil.

„Bertil, chcel som ťa požiadať, abysi mi pomohol. Vyberieme sa dolesa apri troche šťastia možno nájdeme miesto, kdeju držali.“

„To znie rozumne,“ prikývol Mellberg. „Hoci vtakejto svinskej zime to nebude med lízať!“

Patrik neodpovedal. Vtejto chvíli ho najmenej zovšetkého trápilo počasie.

Anna apaticky skladala bielizeň. Bola neopísateľne unavená. Oddopravnej nehody zostala práceneschopná. Jazvy natele jej už pomaly bledli, ibaže rany naduši sa stále nehojili. Zápasila nielenso smútkom prenenarodené dieťa, aleajsbolesťou, ktorú si zapríčinila sama.

Annu zaplavila ľútosť, odžiaľu jej priam pukalo srdce. Zaborila tvár dobielizne azúfalo sa rozplakala.

Marta zavrtela hlavou.

Table of Contents

Titulná strana

Fjällbacka 1964