Start

Liz Fenton a Lisa Steinke

YOUR PERFECT LIFE

Copyright © 2014 by Liz Fenton and Lisa Steinke

Translation © 2015 by Zdenka Buntová

Jacket design © 2015 by Marek Novák

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Your Perfect Life (Washington Square Press, New York 2014) preložila Zdenka Buntová.

Redigovala Nataša Ďurinová. Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 801. publikáciu.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4437-5

Venujem Mikovi, svojej opore a útočisku,

a

Rešovi, Danovi a Hasprovi,

ktorým želám odvahu

na uskutočnenie veľkých snov.

1
Casey

V ústach mám ako v polepšovni. A v hlave mi treští.

Prevrátila som sa na druhú stranu, siahla po pohári s vodou, ktorý mávam pripravený na nočnom stolíku, a v duchu som sa modlila, aby pri ňom čakali aj dva nurofeny. Ako som si mohla myslieť, že tá posledná tequila je dobrý nápad? Chcem si spomenúť, čo sa stalo potom, no márne si namáham mozog, všetko mám zastreté hmlou.

„Ahoj, sedmospáč.“

Pri zvuku mužského hlasu sa mi vynorili spomienky na poslednú noc, strhla som sa a inštinktívne som si cez nahé telo pretiahla prikrývku. Tú tequilu mi večer v bare poslal mladučký fešáčik, vek nanajvýš dvadsaťpäť rokov, ani o deň viac. Kývla som mu, aby sa ku mne pridal. Ešte štyri koktaily a dva panáky a potom sme sa na zadnom sedadle taxíka obchytkávali a stískali ako dvaja pubertiaci. Skončili sme u mňa, v luxusnom strešnom byte v prestížnej losangeleskej štvrti Wiltshire. No keď som ho po prebudení našla v posteli, za ten svet som si nevedela spomenúť, ako sa volá. Žeby Cody? Alebo Carl?

„Aj tebe dobré ráno.“ Namiesto krstného mena musí postačiť neutrálne ,ty‘, rozhodla som sa, prehrabla si vlasy prstami a pohľadom som zapátrala po niečom, čo by som na seba mohla hodiť. Naše oblečenie sa váľalo kade-tade, podprsenka skončila na televízore, nohavičky, roztrhnuté napoly, ležali na dlážke. Fíha! Tento Cody či Carl, či ako sa volá, sa v noci veru nekašlal.

„Poď ku mne.“ Zmeravela som, keď ma chytil za driek a pritiahol si ma k telu. Zábrany rozpustené v alkohole sú späť, no keď ma pobozkal na krk, mimovoľne som sa usmiala a hneď som si spomenula, prečo som mu v noci dovolila postŕhať zo mňa bielizeň. Mimochodom, nosím značku La Perla, keby vás to zaujímalo. Škoda, ale na opakovaný výkon fakt nemám čas, preletelo mi hlavou pri pohľade na hodinky. O necelú hodinu musím byť v štúdiu. Vo svojich tridsiatich ôsmich rokoch sa po takýchto nociach neviem dať dokopy tak rýchlo ako kedysi.

Jemne som sa mu vymanila z náručia. „Prepáč, veľmi rada, ale niekedy inokedy,“ sľubujem, hoci viem, že ho v živote neuvidím. „Meškám do práce.“

„Nič sa nedeje,“ odvetil, vykotúľal sa z postele a z kresla v rohu schytil nohavice. „Dnes mám konkurz.“

Jasné, už viem. Je herec. Matne si spomeniem, že v rozhovore padla zmienka o role ,muža číslo tri‘ v budúcom filme Willa Smitha. Povzdychla som si. Raz ma táto slabosť pre dvadsaťročných adeptov Tálie dovedie do záhuby.

Vyliezla som z postele pevne zakrútená do prikrývky a cmukla ho na líce. „Vďaka a prepáč. Nechcem, aby to vyzeralo, že ťa odtiaľto vyhadzujem…“ Obaja však vieme, že presne to robím.

Ovinul okolo mňa nádherne svalnaté ruky: „Nič sa nedeje. To je v poriadku!“

„Fajn. Určite na seba niekde narazíme…“

Postáva pri vchodových dverách, košeľa nezapnutá, džínsy spustené tak nízko na boky, že mu vidieť gumu spodkov. Značka Calvin Klein.

Viem, čo bude nasledovať. Vždy je to tak. „Tak sa maj, ale keby tvoja agentka hľadala nový talent, prehodíš o mne slovo?“

„Jasné,“ prikývnem, no pri pomyslení, že by som jej mala predstaviť svoj najnovší sexuálny úlovok, ma premkla hrôza. „Vieš čo, pošli životopis mojej asistentke.“ Načmáram mu jej mailovú adresu, vystrčím ho z dverí a potom sa o ne opriem hlavou.

Na toto začínam byť pristará.

Z maskérne Senzi TV sa vyrútim tesne pred začiatkom nakrúcania. „Tri minúty!“ zakričí môj produkčný Charlie, keď okolo neho svižne precválam v čižmičkách na vysokom opätku.

Vletím do štúdia a letmo pozriem na Deana Andersa, druhého z našej moderátorskej dvojice. „No konečne! Pekné od teba, že sa tak unúvaš,“ s grimasou okomentoval môj príchod na poslednú chvíľu, ale hlavu od poznámok nezdvihol.

„Pre teba všetko,“ odseknem sarkasticky. „Čo by si si tu bezo mňa počal?“

Zaškľabí sa, už-už otvára ústa, ale asistentka réžie ho zastavila, než stihol niečo povedať.

„Štyri, tri, dva,“ odrátala dievčina, ukázala na mňa a na kamere zasvietila červená. Nervozita spred minúty je preč, som vo svojom živle.

„Ďakujeme, že sledujete Senzi TV. S najnovšími informáciami sa od mikrofónu hlási Casey Leeová.“

Keď o tridsať minút červená zhasne, s úľavou sa vyzujem „Prečo musí všetka drahá obuv tak príšerne tlačiť?“ zaúpiem do pléna.

„To je daň za módu!“ dobehla moja asistentka Destiny, vzala mi čižmy z ruky a rozkrútila ich za dvanásťcentimetrové opätky.

„Žeby?“ zašomrem cestou do svojej šatne. Zadívala som sa do zrkadla. Oči mám zafírovo modré, no tmavé kruhy mi spod nich nezmizli ani po hodinovom pobyte v maskérni. A keď sa usmejem, robia sa mi okolo nich vrásky. V kútiku srdca ma štve, že som si vybrala profesiu, v ktorej sa štyridsiatka rovná starobe, a kde je taká Kelly Ripa výnimkou nepotvrdzujúcou pravidlo. Je to asi rok, čo si intenzívne uvedomujem tikanie hodín. Nie biologických – tých, čo tikajú v hlavách šéfov, ktorí rozhodujú o tom, či televízny talent nevyšumel dostratena a či nezačína byť okukaný. Mne sa v kariére pomerne darilo – hneď po škole som nastúpila do zákulisia relácie Čo nové v šoubiznise, kde som spočiatku zhromažďovala materiály, no postupne som sa prepracovala až do vysielania. A o tri roky som už zasadla na moderátorskú stoličku v Senzi TV.

Uvedomujem si však, že môj osud závisí od sledovanosti a že pomaličky začínam žiť požičaný čas. Dean, ktorý to podchvíľou utrúsi, mi tiež nedáva zabudnúť. Má dvadsaťosem, o tikajúcich hodinách zatiaľ nechyruje a vie byť fakt arogantný.

V šatni si ľahnem na gauč, zatvorím oči a skúšam meditovať, ako ma to naučil inštruktor jogy. No nedokážem sa sústrediť– mám pocit, že na mňa padajú steny mojej ponižujúco malej šatne. Možno som vychádzajúca hviezda živého vysielania, ale zatiaľ mi to bohviečo nevynieslo, len menovku na dverách, gauč s koženkovým poťahom a na môj vkus priveľký počet zrkadiel. A potom ma to chytí znova – tvrdá knedľa úzkosti hlboko v krku. Dýchaj, Casey. Musíš to predýchať.

Do dverí vkĺzne Desatiny s iPadom v ruke. „Pripravená?

Môžeme si prejsť termíny?“

„Som ja niekedy pripravená?“ zažartujem a napijem sa vody, ktorú mi predvídavo doniesla.

„Ten Colby ti dal v noci zabrať, tak sa mi vidí,“ mykne jej kútikmi, hoci sa pokúša udržať na tvári kamenný výraz.

Takže ten krásavec sa volal Colby! Vedela som, že je to niečo na C.

„Už ti písal?“ zastonala som.

„Áno, poslal životopis a vyjadril sa, že vaše stretnutie bolo veľmi plodné.“

Oboma rukami si zakryjem tvár. „Toto bolo naposledy, prisahám.“

„Koľko ráz som to už počula?“ odvrkne skepticky. Destiny so mnou spolupracuje od môjho prvého vysielania a znamená pre mňa oveľa viac než asistentka. Od okamihu, čo prišla na pohovor, som vedela, že je tá pravá. Povedala, že ak si ju vyberiem, bude mať na srdci len môj záujem. Nikdy nič nezmeškám a čo je ešte dôležitejšie, získam v nej najlepšieho bodyguarda na svete. Zákerní ex-frajeri? Nijaký problém. Otravné rande? Zatají ma a bude mi kryť chrbát. Moja matka? Tú zvládne ľavou zadnou. Prečítala som si jej odporúčania, takže toto všetko som už o nej vedela. A navyše, v každom z tých odporúčaní dostala päť hviezdičiek. Hľadala som niekoho, kto nezavolá do bulváru, ak sa pre zlý rating zložím v slzách, niekoho, kto nebude kŕmiť novinárov nelichotivými informáciami, ako to robieva Fiona, asistentka a údajná milenka kolegu Deana. Táto dlhonohá bývalá kráľovná krásy je schopná čohokoľvek na svete, len aby ma zostrelila z môjho miesta. Potrebovala som niekoho, komu sa dá dôverovať. Keď som počúvala Destiny – sedela v ošúchanom koženkovom kresle s nohami prehodenými jednu cez druhú a rozprávala, že popri vysokej mala dve roboty –, inštinktívne som vycítila, že som si práve našla super pracovitú a spoľahlivú asistentku. A ako som zistila neskôr, aj kamarátku na celý život.

„Tak fajn, preberieme si aspoň najbližšie dni,“ povedala, zaklopkala ceruzkou po iPade a otvorila môj kalendár.

„Dnes poobede máš interview pre spoločenskú rubriku L.A. Times. A na zajtra, na pol šiestu, som ti objednala auto, odvezie ťa na ten triedny zraz.“

Zakvílim. Maturitná stretávka mi úplne vypadla z pamäti, presnejšie, vyblokovala som ju. Sála plná ľudí prebúdzajúcich spomienky, na ktoré sa dvadsať rokov pokúšam zabudnúť. „Načo tam mám ísť? A ktorý idiot naplánuje stretnutie v strede zimy?“

Destiny vzdychla. „V južnej Kalifornii nebýva treskúca zima, je tak? Tú stretávku sme preberali aspoň stokrát. Vieš, že tam musíš ísť. Ľudia očakávajú, že sa ukážeš – najmä teraz, keď je z teba celebrita,“ zasmeje sa a ja prevrátim oči. „A okrem toho, sľúbila si to Rachel. V poslednom čase sa s ňou veľmi nevídaš.“ Vytasí iPad a ako usvedčujúci dôkaz mi ukáže kalendár. „Nevidieť najlepšiu kamošku tri mesiace, to je silná káva. Casey, čo sa medzi vami vlastne stalo?“

Kiež by som to vedela! Môj posledný rozhovor s Rachel bol plný nepríjemných odmĺk. Akoby som netelefonovala s osobou, ktorú poznám odjakživa, ale s niekým, s kým si nemám čo povedať.

Kamarátime sa od siedmej triedy, keď Rachel začala chodiť na angličtinu do tej istej skupiny ako ja. Na škole bola nová, ale pôsobila pokojne a vyžarovala z nej sebaistota, akú by ste u žiačky druhého stupňa nečakali. Až oveľa neskôr, keď u nás po prvý raz zostala aj na noc a donekonečna si študovala dokonalú tvár v mojom zväčšujúcom kozmetickom zrkadle, som si uvedomila, že v ten prvý deň v novej škole sebadôveru len hrala a veľmi dúfala, že jej uveríme. Kým ju učiteľka predstavovala, zachytila môj pohľad a usmiala sa. Všimla som si ošúchanú knihu, čo držala pod pazuchou. Bola to Celá noc zo série dievčenských románov Sladké údolie, ktorú som čítala nespočetne veľa ráz aj ja. Odvtedy z nás boli kamarátky na život a na smrť. Spolu sme prešli strednou školou, aj vysokú sme si vybrali rovnakú. A keď mi pred časom zavolala, že ktosi organizuje maturitnú stretávku, sľúbila som jej, že ju v tom nenechám, hoci sa mi tam vôbec, ale vôbec nechcelo ísť.

„Hej, Destiny, nemrač sa tak. V poslednom čase sme toho obe mali nad hlavu. Aj ja, aj Rachel.“

Pochybovačne vytiahla obočie. „Uhm… ak myslíš…“

„No tak, prestaň. Ty vieš najlepšie, že som mala šialene nabitý program. A Rachel má tri deti,“ pripomeniem, a keď si pomyslím na Rachelin domácky spôsob života, pokrčím nosom. Rachel mám veľmi rada, ale vždy vyzerá taká… uštvaná. „Áno, v poslednom čase som párkrát zrušila spoločný obed, ale tentoraz ju v štichu nenechám. Kamarátime sa roky rokúce. Teším sa, že po dlhom čase konečne strávime spoločný večer. Aj na Johna sa teším,“ dodám. John, Rachelina láska zo strednej, v súčasnosti jej manžel, je tiež môj priateľ.

Desatiny spokojne prikývla: „Urobí ti dobre, ak si pre zmenu zaflirtuješ s mužmi v tvojich rokoch.“

„Obe vieme, že nič také mi nie je súdené!“ odbijem ju so smiechom, ale v kútiku srdca dúfam, že tam hádam naďabím na muža primeraného veku, s ktorým by sa dalo flirtovať. Ach, stretnúť tak niekoho zrelého a láskavého, niekoho, kto ma nebude otravovať, aby som mu zohnala prácu! Muža, ktorý by chcel mňa, a nie osobu z televízie.

2
Rachel

V dome vládne ticho, v spálni prítmie. Keď je tu takýto pokoj, takmer presvedčím samu seba, že som so svojím životom spokojná.

Otočím sa a pozriem na Johna. Cez žalúzie mu na tvár dopadajú pásiky tlmeného svetla. Stále vyzerá ako muž, do ktorého som sa pred dvadsiatimi rokmi zaľúbila, ibaže o trošička starší. Hnedé vlasy mu na spánkoch šedivejú a okolo modrých očí má vejáriky vrások. Pevná sánka, telo po každodennom behaní vo forme. Starne pekne, šťastlivec. Ja až tak pekne nie. Môj vek prezrádzajú vrásky na čele a brucho pokryté striami.

Mám tridsaťosem rokov a cítim sa na ne. Načiahnem sa, chytím Johna za ruku, ale v tom momente zabzučí budík a než svojmu mužovi stačím zaželať dobré ráno, už je v sprche. Ruku nechám ležať na mieste, kde ešte pred chvíľou spočívalo jeho telo. A vtedy sa ako na povel rozplače naše najmenšie dieťa. To je oficiálny začiatok dňa. Dňa, na ktorý sa vôbec necítim pripravená, lebo na jeho sklonku si budem musieť pripnúť menovku a v tehotenských šatách – do iných sa zatiaľ nevojdem – si budem pripadať tučná.

„Nemáte dnes večer stretávku?“ spýtala sa pri raňajkách Audrey, naša šestnásťročná dcéra.

„Musíš si pripadať ako starena!“ vložila sa do debaty štrnásťročná Sophie.

„Ježiškove husličky, toto si neviem ani predstaviť!“ Audrey prevrátila oči a zatvárila sa, že ju napína na vracanie.

„Čo si nevieš predstaviť?“ John sa vrútil do kuchyne a odchlipol si kávy z môjho hrnčeka.

„Ako sa budem cítiť, až budem mať o dvadsať viac!“

„Čudne,“ zasmial sa John a pozrel na mňa. „Už musím letieť,“ povedal, pobozkal najmenšiu, potom obidve staršie, ale mňa vynechal. Prešla som prstom po praskline na pracovnej doske a pridala ju do zoznamu vecí, ktoré musím vyriešiť hneď po kvapkajúcej batérii v kúpeľni dievčat, uvoľnenej doske v dlážke pri vchodových dverách a náladovom bojleri, ktorý treba urgentne vymeniť. Rodina sa rozrástla, na náš kedysi útulný dom v španielskom štýle je nás priveľa. Dom stojí na rohu slepej uličky v Culver City – čo je najbližšia štvrť k tej časti Santa Monicy, ktorú John dostal na starosť ako farmaceutický predajca a ktorú sme si mohli dovoliť, keď sme to tu pred desiatimi rokmi kupovali. Johna medzičasom povýšili na regionálneho manažéra, takže už nemusí merať chodníky s kufrom najnovších a najúžasnejších antibiotík alebo inhalátorov pre astmatikov, ale my sme v Culver City stvrdli tuším nadobro.

„Aj ja padám,“ oznámila Audrey a schmatla z linky kľúče od auta. Stále mi nejde do hlavy, že už šoféruje. Veď len pred chvíľou to bol sedemročný štrbavý štuplík. A teraz? Je vyššia ako ja a tie nohy… Johnova tvár nadobudne vyplašený výraz zakaždým, keď sa jej na ne zahľadí. Vlasy jej padajú v dlhých, prirodzene zvlnených prameňoch až po zadok, oči má prenikavo modré. Po Johnovi.

„Si vychystaná?“ spýtala sa mladšej sestry, ktorú vozieva do školy. Štrnásťročná Sophie vyzerá staršia než Audrey a nedávno si bez môjho vedomia odfikla dlhé vlasy, len aby sa podobala na svoju obľúbenú speváčku. Okolo zelených očí – zdedených po mne – má hrubé linky, na perách morbídne tmavý rúž. Rezignovane som vzdychla. Na ďalšiu rannú hádku som dnes priveľmi unavená.

„Čau, mami!“ pozdravia jednohlasne.

„Dávajte si pozor!“ kladiem im na srdce, ale dvere sa už zabuchli. Pritiahnem si opasok na župane a začnem kŕmiť Charlotte, našu najmenšiu. Ktovie, či sa medzi bývalými spolužiačkami nájde ďalšia, ktorá nechodí do práce a vysedáva v kuchyni, čo si už dávno pýta novú maľovku, a pokúša sa do prieberčivého batoľaťa dostať aspoň kúsok banána.

Keď som Johnovi oznámila, že som opäť tehotná, myslel si, že žartujem. A keď som ho uistila, že to myslím vážne, žiadal dôkaz. Spoločne sme prehrabávali odpadkový kôš v kúpeľni, kým som nenašla biely prúžok s neónovo ružovým nápisom Áno. Zdvihla som ho ako olympijskú pochodeň a vtedy nás oboch pochytil neovládateľný smiech. Smiali sme sa obaja, bolo to oveľa ľahšie než začať debatu o tom, ako nám tretie dieťa zmení život.

Sadli sme si na dlážku a toľko sme rátali, kým sme nedospeli k záveru, že k počatiu Charlotte muselo dôjsť po večeri na počesť výročia našej svadby. Obaja sme mali v hlave ešte skôr, než nám priniesli predjedlo. A do mňa zrazu niečo vošlo. Možno to spôsobila druhá fľaša vína, možno fakt, že som si dala veľkú námahu s vlasmi a mejkapom a v ten večer som si pripadala nezvyčajne sexi. Jednoducho som strčila ruku pod stôl, chytila svojho muža za rozkrok a navrhla stretnutie na toaletách. To, že by sme si mali dávať pozor, bolo posledné, na čo sme vtedy mysleli. Ani jeden z nás si nepamätal, kedy sme sa naposledy milovali, a takto vášnivo už vôbec nie.

Druhý človek, ktorému som o dieťati povedala hneď po Johnovi, bola moja najlepšia kamarátka Casey. Nechápavo sa na mňa zahľadela a čakala, kedy príde pointa.

Porozprávala som jej, ako som Johna zviedla a že sme to robili na toaletách, vynechala som len fakt, že so spustenými nohavicami som svojho manžela videla po historicky dlhom čase. Túto časť som z našich rozhovorov zásadne vynechávala. Casey je šťastne slobodná, chodí na kadejaké hollywoodske večierky a pravidelne sexuje s náruživými dvadsiatnikmi. Naozaj netúžim, aby vedela, že môj vlastný muž so mnou takmer nespáva. A ja po manželskom sexe vlastne ani netúžim, čo je ešte horšie. Nikdy by som to nevyslovila nahlas, aby som si nemusela priznať, že aj ja mám na tom podiel, hoci by som veľmi chcela pocítiť túžbu po vášnivom, bezuzdnom milovaní s Johnom ako voľakedy. A čo je mi ešte väčšmi ľúto, je fakt, že sa už spolu nesmejeme ako kedysi. Moja mama s ockom prežili vedno vyše päťdesiat rokov a stále sa vedia spolu zasmiať.

Charlotte šmarila hrnček na dlážku a rozžiarila sa ako slniečko. Už si to bez nej neviem predstaviť, ale pravda je, že môj terajší život vôbec nie je taký, o akom som kedysi snívala. Čo ak sa ma na stretávke niekto opýta, prečo nepracujem v médiách ako Casey? Nedokážem to vysvetliť. Veď komu by sa chcelo počúvať, ako som, keď som otehotnela s Andrey, napriek všetkým radám nechala vysokú?! Mala som výhovorku: termín pôrodu a promócie vychádzal zhodou okolností na ten istý deň. Vtedy som si myslela, že sa vrátim a štúdium dokončím, ale akosi na to nikdy nevyšiel čas. A postupne sa zo mňa vytratil aj záujem. Alebo túžba? Možno oboje. Veľmi dúfam, že dnes večer sa všetci sústredia na Casey a mňa sa nebude nikto nič pýtať.

Keď sa o desať hodín s Johnom výťahom vezieme na poschodie, kde sa koná stretávka, poobzerám sa v zrkadle s nádejou, že elastická bielizeň urobila svoje. Dvere sa otvorili, John ma chytil za ruku a do sály sme vošli usmiati. Zaujímavé, ako rýchlo sa vieme pretvoriť do podoby, aká sa od nás očakáva.

3
Casey

Nenápadne som sa presunula k prázdnemu barovému pultu a objednala si dvojitú vodku so sódou. Mladučký barman na mňa sprisahanecky žmurkol, keď predo mňa postavil pohár, čím z môjho popíjania urobil spoločné tajomstvo. Vodku som do seba hodila na ex a on mi okamžite naservíroval ďalšiu. Vrhla som naňho koketný úsmev, no vtom mi v ušiach zaznie hlas Destiny: Ak chceš flirtovať, vyber si niekoho vo svojom veku! Okamžite ten hlások umlčím. „Ako sa darí?“ spýtam sa, zasuniem si za ucho prameň zlatistých vlasov a zopnem ho sponkou.

„Super. Stretávky po rokoch sú moje najobľúbenejšie kšefty.“

„A to už prečo? Žeby dávni a ohrdnutí frajeri zo strednej dávali dobrý bakšiš?“ zavtipkujem, ale znelo to otrávenejšie, než som chcela.

„To určite nie. Boli by ste prekvapená, akú lakomosť prebúdza v ľuďoch nostalgia a zatrpknutosť,“ prešiel utierkou po pozinkovanom pulte a hlavou ukázal na muža v drahom uhľovočiernom obleku, ktorý sedel o tri stoličky ďalej. Spoznám v ňom Patricka Sandersa, voľakedajšiu hviezdu školského prírodovedeckého klubu. Patrick po maturite získal štipendium na prestížnej MIT a potom si založil vlastnú biotechnologickú firmu. Usmiala som sa naňho, kývla mu rukou a bleskovo uhla pohľadom, aby si to nevysvetlil ako pozvanie. Nemám najmenšiu chuť vysvetľovať, prečo som jednou z mála nevydatých a bezdetných v sále. Dopijem vodku, potom sódu a zakrúžim kockami ľadu v prázdnom pohári. V tomto rozpoložení by som ich bola schopná hodiť do seba aj desať.

Patrick si objednal whisky s kolou a dychtivo sa napil. Možno je aj on nervózny. Sledujem ho, ako sa ukradomky rozhliada po zhromaždenom zástupe a poťahuje si uzol na hodvábnej kravate. Vari ho minulosť ťaží rovnako ako mňa?

Keď som dostala pozvánku na stretnutie, okamžite som ju hodila od koša. Potom však zavolala Rachel a nedala sa zastaviť. Čo si oblečiem? Koho by som tam chcela stretnúť? A koho radšej nie? Nebude to zábava, byť po toľkých rokoch zasa spolu? Keď som zostala ticho, zhlboka sa nadýchla a hlasom, ktorý akoby ani nebol jej, povedala, že všetko nemusí byť vždy iba o mne. Jej útok ma zaskočil. Bol nečakaný, prišiel z ničoho nič a veľmi sa ma dotkol. A bolelo to doteraz.

Uvažovala som, čo sa stane, ak pôjdem. Ožijú nešťastné spomienky, emócie, ktorým sa budem musieť brániť. V každodennom živote bolo ľahké nemyslieť na to, že nemám rodinu, ale až sa ocitnem v sále plnej ľudí, ktorých som poznala pred dvadsiatimi rokmi – ľudí, ktorí majú manželov a manželky a autá s viac ako dvoma sedadlami –, všetko to vypláva na povrch. Vzápätí som si pomyslela na Rachel, na naše spoločné zážitky. A hoci to bolo posledné miesto na zemi, kde by som sa túžila ocitnúť, sľúbila som jej, že účasť na stretávke potvrdím. Rachel je moja najlepšia kamarátka a priatelia sú na to, aby vždy stáli pri sebe. Ona by pre mňa urobila to isté. Aspoň dúfam.

„Ešte jednu?“ spýtal sa barman a ukázal hlavou na môj prázdny pohár. Nemôžem si pomôcť, dívam sa naňho trošička pridlho – tmavohnedé oči, pokožka ošľahnutá slnkom a pieskovo blond vlasy. Keby som nevedela, že je to inak, budem hádať, že pod barovým pultom schováva surf.

„Iba ak mi prezradíš, ako sa voláš,“ zašvitorím koketne, prejdúc na tykanie, a on sa neohradí. „A skutočný dôvod, prečo máš rád stretávky.“ Zrejme to začul aj Patrick, lebo na mňa zvedavo fľochol kútikom oka. Asi mu nešlo do hlavy, prečo si začínam s mladíkom o polovicu mladším odo mňa, hoci on sám pôsobí ako typ, čo si do spoločnosti vodí dievčatá, o ktorých si ľudia musia myslieť, že sú to jeho dcéry.

Barman mi veľkým gestom nalieva drink. „Volám sa Brian,“ odvetí a šikovne šuchne pohár po pulte, až zastane presne predo mnou. „A stretávky mám rád, lebo sa na nich prejaví to najlepšie aj najhoršie, čo v ľuďoch je. Chceš vedieť, čo sa v človeku skrýva? Sleduj ho na stredoškolskej stretávke.“

Dám si dlhý dúšok. „Ty tomu vážne veríš?“

Naklonil sa ku mne. „Vidíš toho chlapíka?“ pošepol a nenápadne kývol hlavou smerom k Patrickovi. „Ten chlap má všetko. Multimilionár, súkromné lietadlo, výstavná manželka. Jeho firma je v rebríčku päťsto najlepšie zarábajúcich korporácií v krajine. Mohol by si kúpiť všetkých, čo sú tu.“

„A čo?“ spýtala som sa šeptom.

„To, že sa tou whisky nalieva, akoby to bola voda. Znervózňuje ho, čo si o ňom myslia ľudia, s ktorými chodil na strednú, vrátane teba. Bojí sa, že ho stále vidia ako šprta, ktorý dostal košom od hlavnej roztlieskavačky a ktorý bol každému chalanovi, čo vedel trocha kopnúť do lopty, len na posmech.“

„Počuj, vieš určite, že nepozeráš priveľa seriálov? Napríklad takú Super klebetnicu?“ odvrknem a rýchlo si zakryjem ústa, či to niekto nepočul. „To všetko si zistil, kým si mu naservíroval jediný koktail?“

„Bola by si prekvapená, čo všetko viem,“ nadhodil provokačne.

Už-už mám na jazyku, že sa ho opýtam, čo vie o mne, ale práve vtedy pristúpil k baru nejaký párik a muž na Briana netrpezlivo zamával dvadsaťdolárovkou. Obaja sa bleskovo rozhliadli a začali si niečo šepkať. Hovoria o mne? Odpoveď poznať netúžim, radšej sa im otočím chrbtom a zadívam sa do miestnosti plnej bývalých spolužiakov. Podaktorí vyzerajú ako voľakedy. Iní oveľa staršie. Pri pomyslení, že si ma v tejto chvíli obzerajú ako ja ich, mi naskočí husia koža. Na dnešný večer som sa vybrala v jasnočervených minišatách, na rozdiel od ostatných žien, ktoré sa dostavili zväčša vo fádnych nohavicových kostýmoch.

Zachytávam útržky rozhovorov, ktoré šumia v miestnosti: „Mám dve deti…“ „A potom sme sa presťahovali do Grand Rapids…“ „A čo vlastne robíš?“ a znova mi napadne, aké by to bolo, keby som mohla povedať, že som päť rokov vydatá, mám dve deti a bývam v rodinnom dome na predmestí.

Viem, že by som sa mala zamiešať medzi nich, pretože im bude klať oči, ak to neurobím. Ale váham. Zatiaľ stačilo, že som sa zapísala do prezenčky a pripla si menovku, už to ma poslalo rovno k baru. Áno, stretla som sa s Jennifer Aniston. Nie, naozaj netuším, či nenávidí Angelinu Jolie. Podobné otázky ma čakajú celú noc, už som sa s tým zmierila, hoci je to dosť otravné. No zároveň to prináša aj úľavu, pretože čím dlhšie sa budú vypytovať na najnovšie klebietky zo sveta celebrít, tým menej času im zvýši na otázky o mne.

Rachel mi poslala esemesku, že sú s Johnom na ceste hore, a keď ich zbadám, ako ruka v ruke vchádzajú, poteším sa. Rachel s nervóznym úsmevom zamieri ku mne. Na sebe má jednoduché čierne šaty a diamantové náušnice, ktoré dostala od Johna na desiate výročie svadby. Čokoládovo hnedé vlasy má voľne spustené na plecia a už z diaľky vidím, že si dala veľkú námahu s mejkapom. Zelené oči jej žiaria. Vyzerá nádherne.

Zakývala som im a sledovala závistlivé pohľady, ktoré ich sprevádzali. Je to jeden z mála párov z našej triedy, ktorým to od strednej vydržalo dodnes. V časoch, keď mojou najväčšou starosťou bolo zapamätať si, v ktorom bare majú v ktorý deň zľavu pre ženské návštevníčky, Rachel s Johnom sa pripravovali na prvé dieťa. Prosila som ju, aby neodchádzala zo školy, keď zistila, že je tehotná. Diplom mala na dosah, ale nedala sa presvedčiť. Toto je teraz môj život, povedala.

Kývla som barmanovi Brianovi, aby pripravil drinky pre Rachel a Johna. „Na oficiálny začiatok staroby!“ zvolala som a podala im poháre. John ma na privítanie letmo objal a hodil do seba poriadny dúšok.

„Čo máš nové, Malé céčko?“ To je prezývka, ktorú mi dal na strednej. Johna poznám od prvého ročníka, na biológii u profesora Robertsa sme sedávali v jednej lavici. Športová hviezda, ktorú škola zlanárila až z iného štátu. Bola som doňho trocha buchnutá, ale keď som ho pri vodárenskej veži, kam sme tajne chodili popíjať s deckami z vyšších ročníkov, zoznámila s Rachel, doslova stratil reč a oči mal len pre ňu. Odvtedy sme všade chodievali spolu, večný trojlístok. Bola som koleso navyše, ale neprekážalo mi to. Johna som brala ako veľkého brata. Na naše spoločné časy mám tie najkrajšie spomienky.

Natiahla som sa a štuchla Rachel do ramena: „Vyzeráš super.“

Nervózne si uhladila čierne šaty. „Vďaka, ale… nevyzerám staro?“

„Si posledná, kto by si mal robiť takéto starosti. Si stále rovnaká.“

„Čo tým chceš povedať?“ Jej tón prezradil, že to nebola dobrá odpoveď. Ale čo je pravda, je pravda. Keby sa Rachel navliekla do uniformy roztlieskavačky, ešte aj dnes by zapadla medzi stredoškoláčky. Stále ten istý účes, čelo bez jedinej vrásky – a to, prosím, bez botoxu. Ja na rozdiel od nej už roky nedokážem nadvihnúť obočie.

John nám vstúpil do debaty, skôr než stihnem otvoriť ústa. „Myslela to ako kompliment, Rachel.“

Strelila po ňom smrtiacim pohľadom. „Ty sa do toho nemiešaj!“

„Je nervózna z hlasovania,“ vysvetlil mi John.

„Z čoho?“

„Keď si sa dolu zapisovala do prezenčky, dali ti menovku a hlasovací lístok, nie? Bude sa súťažiť…“

Rachel mu skočila do reči: „Budú rôzne kategórie. Kto sa dostal do najodľahlejšieho kúta zemegule, napríklad.“

Zasmiala som sa: „No a? To by mi teda žily netrhalo…“

„Počkaj, daj mi dohovoriť. Potom je cena pre najúspešnejšieho a najmenej úspešného.“

„Najmenej úspešného? To nemyslíš vážne!“ Brian mal pravdu, stretávky fakt vyplavia z ľudí to najhoršie.

„Nie. Cena pre najmenej úspešného neexistuje, len Rachel si to tak vysvetľuje,“ povedal John a prevrátil oči, akoby jeho žena nestála hneď vedľa neho. „Tá kategória má názov Najmenej zmenený alebo zmenená.“

„To je to isté,“ odsekla Rachel, prekrížila si ruky na hrudi a zrazu vyzerala ako jej osemnásťročné ja.

„Vieš,“ dodal John, „odkedy sme prekročili prah, každý jej vraví, že sa vôbec nezmenila, a Rachel sa teraz bojí, že tú kategóriu vyhrá ona.“

„Veď ste ešte len prišli, nie? Koľko ste tu, päť minút?“

„Práve preto si myslím, že ju dajú mne,“ povie Rachel a zatvári sa ešte vydesenejšie.

„Keď som povedala, že si stále rovnaká, myslela som to tak, že vyzeráš nádherne. Ak to vyhráš, znamená to, že si sa vôbec nezmenila, nie že si najmenej úspešná.“

Jemne ju chytím za rameno, aby vedela, že to myslím úprimne, ale odvráti sa. S Johnom si vymeníme pohľad. Tá má teda náladu! Prehltnem hrču, rastie mi v hrdle, odkedy som absolvovala cestu výťahom s dvojicou manželov, ktorí boli celí bez seba, že sa im podarilo zohnať k deťom pestúnku, zatiaľ čo ja som si pozerala na zamatové lodičky s desaťcentimetrovými opätkami, v ktorých ma už pekelne tlačili malíčky. Aspoň som mala na čo myslieť, aby som sa od tých rodičovských tirád odpútala. Prečo mi vôbec nenapadlo, že to tu bude také ťažké?

„Rachel! Casey! John! To som si mohla myslieť, zasa všetci traja pokope! Dvadsať rokov za nami, a nič sa nezmenilo!“ prihopká k nám Julie Meyersová, predsedníčka triedy, kedysi hlavná roztlieskavačka a najnebezpečnejšia intrigánka v celej škole. Zmenila sa na nepoznanie, v škole šťúpla, teraz na sebe vláči aspoň dvadsaťpäť kíl navyše. Pomyslím si na Patricka Sandersa, ktorý sa snaží spomienky na jej odmietnutie utopiť v alkohole, a najradšej by som mu povedala, že mal vlastne šťastie.

„Fí, vyzeráte super, všetci traja!“ rozplýva sa Julie, chytí Rachel za ruku a zakrúti ju. „Teda… kočka! Vôbec si sa nezmenila!“

Znova sme si s Johnom vymenili pohľad a Brianovi som kývla, aby nám nalial ešte po jednom. Zatváril sa triumfálne: Vidíš? Nepovedal som ti, že na stretávke sa z ľudí zakaždým vyplaví to najhoršie? Prevrátila som oči.

Len čo som do seba hodila pohárik, všetkým sa nám viditeľne zlepšila nálada, dokonca aj Rachel. Pokúsim sa poslúchnuť radu, ktorú mi dala Destiny o flirtovaní s mužmi primeraného veku. Na stretávke po dvadsiatich rokoch sa to priam hmýri čerstvo rozvedenými. Trápila som sa, že sem prídem ako nikdy nevydatá, no teraz mi napadne, či nie je horšie prísť a vytrúbiť do sveta, že vám to nevyšlo. Mám čo robiť, aby som na tvári udržala úsmev, keď mi rozprávajú o problémoch so striedavou starostlivosťou o deti a večných hádkach pre výživné. Mojim dvadsaťročným zajačikom síce chýba životná zrelosť, ale aspoň nevláčia na pleciach takéto bremeno.

Zúfalo sa usilujem zachytiť Rachelin pohľad. Neprozreteľne som sa dala do reči s bývalým prezidentom šachového klubu a jeho manželkou a uviazla v pasci. Mám dojem, že sa mi pokúšajú vnútiť nápad na akúsi šachovú reality šou, ale vypla som už pred niekoľkými minútami, keď dídžej pustil Cutting Crew. Konečne prišla Rachel a zachránila ma. Po niekoľkých pohárikoch je uvoľnenejšia než na začiatku večera, líca jej zružoveli, oči má rozžiarené. Veľmi pripomína dievča, ktoré Johnovi pred rokmi počarilo pri vodárenskej veži.

„Bavíš sa?“ spýtala som sa opatrne, aby som sa uistila, že známky nervozity, ktorú som na nej vypozorovala, sú preč. V poslednom čase sa mi videla dosť skľúčená a nech som sa čo ako snažila, nevedela som ju z toho stavu vytrhnúť. Naše telefonické rozhovory išli od desiatich k piatim, pretože som jej nikdy nevedela povedať tú správnu vec, či skôr, nikdy som nevedela, čo radšej nepovedať. Fakt neviem zareagovať, keď sa Rachel ponosuje – raz je celú noc hore pre Charlotte, inokedy ju zlostí Sophie, lebo robí scény kvôli oblečeniu. Na to fakt nemám čo povedať, a tak len počúvam. Úprimne povedané, vôbec nechápem, čo by mohlo byť na Rachelinom živote také stresujúce. Na vysokej sme obidve študovali masmediálnu komunikáciu. Rachel bola nesmierne talentovaná, no teraz mi často napadne, že keby skončila v televízii, zjedia ju tam zaživa.

„Dokonca vynikajúco, ak chceš vedieť,“ odvetila a chytila ma pod pazuchu. Zrazu sa mi zacnie za dievčatami, ktorými sme bývali.

„Kde je John?“ spýtala som sa, a keď som sa poobzerala, zazrela som ho. Zhováral sa so ženou, na jej meno si neviem spomenúť, a podľa toho, ako John rozhadzoval rukami, hneď som vedela, že jej vykladá nejakú historku. A podľa toho, ako sa dotyčná k nemu nakláňa, mi je jasné, že by tú historku ochotne počúvala celé hodiny, stále dokola. John bol vždy fešák, bezmála dvojmetrový, odjakživa sa za ním otáčali všetky ženské hlavy. Rachel naňho na strednej aj na vysokej žiarlila, stále sa bála, či je preňho dosť pekná. Bola, pravdaže. A doteraz je.

Drgnem ju lakťom. „Pozri, ako sa tá baba naňho lepí. Chudák, mala by som ho ísť zachrániť.“ Ukážem na tú bezmennú ženskú. Oči má veľké a také hladné, akoby si z Johna chcela odhryznúť.

Rachel mávne rukou. „Nechaj ho, nech si užije! Potrebuje trocha pozornosti. Sme spolu celú večnosť, už jeden druhého začíname nudiť. Dokonca strašne.“ Usmeje sa a zakrúži slamkou v prázdnom pohári. „Nedáš si ešte?“

„Dovoľte, aby som vás všetkých privítala!“ zvolá Julie Meyersová z pódia. „A teraz nasleduje vyhlásenie víťazov.“ Rachel stuhne a John, ktorý sa k nám okamžite vrátil, si ženu majetnícky objíme okolo pliec. Rachel sa k nemu privinie a mne až zovrie žalúdok. Možno sa spolu naozaj nudia, ale patriť k niekomu musí byť fajn. Mať niekoho, o koho sa môžete oprieť.

Julie začne vyhlasovanie víťazov, kategórie sú tieto: Budúca hviezda reality šou televízie Bravo; Osoba s najmenším počtom originálnych častí tela; Najsexi mamina a Najsexi ocko – tieto sú moje najobľúbenejšie. Ľudia sa dychtivo hrnú k pódiu, ako keby ich práve vybrali do súťaže Cena je správna.

„Takáto napätá si nebola, ani keď si vlani vyhrala Emmy,“ pošepne mi Rachel a obe vyprskneme do smiechu.

„A teraz náš najúspešnejší absolvent. Hádajte, kto to bude…“ Julie sa zadívala smerom ku mne a zakričala: „Casey Leeová, nech sa páči na pódium!“

Obzriem sa, čo na to Rachel a John. John píska a Rachel na okamih skamenela tvár, ale keď zachytila môj pohľad, spamätala sa a začala tlieskať. Vyšla som na pódium, prevzala cenu, náhlivo zaďakovala a vrátila sa najrýchlejšie, ako sa len dalo. Poháňala ma vidina Rachelinej nehybnej tváre.

„Veď o nič nejde,“ prehodila som, keď som zastala vedľa nej. Keby pochopila, čoho všetkého som sa musela v živote vzdať, nebola by taká namosúrená. Mlčky prikývla a uhla pohľadom.

Pozrela som doprava a zbadala Patricka Sandersa, ako sa so zvesenými plecami vracia k baru. Ako je možné, že som vyhrala ja a nie on? Keby sa mu zachcelo, kúpi si tento hotel aj s nami. Brian mal už pre mňa nachystaný drink, a keď mi ho podával, vrhol na mňa veľavravný úsmev. Ja som ti to hovoril.

V mikrofóne opäť zatrilkuje Juliin hlas: „Na rad prichádza cena za poslednú kategóriu – Náš najmenej zmenený absolvent.“

S Johnom si vymeníme znepokojený pohľad.

„Rachel Coleová!“

4
Rachel

„Rachel Coleová! Kde ťa máme? Poď sem kumne aprevezmi si cenu!“ vykrikuje Julie ausmieva sa ako mesiac vsplne. Nemôže vedieť, že by som radšej porodila trojičky, než vyšla napódium potú idiotskú cenu.

Áno, oficiálne je to pocta, dokonca kompliment preniekoho, kto vyzerá stále rovnako, ale ja viem, čo si všetci myslia – že som vživote vlastne nič nedokázala.

Neviem, čo mám robiť. Prevziať si to ocenenie sdôstojnosťou držiteľa Oscara, alebo ich všetkých poslať dokelu? Štyri vodky, ktoré som doseba hodila, ma nabádajú, aby som nanich vystrčila prostredník. Každým krokom smerom kpódiu vomne narastal hnev Nepočujem nič, len klopkanie svojich nemoderných lodičiek.

Vyšla som poschodíkoch, Julie mi ešte raz zablahoželala aodovzdala cenu – plastovú čačku, aké sa predávajú vobchodíkoch Všetko zadolár. Okamžite som si spomenula našestákové športové trofeje amedaily zoškolských futbalových turnajov, ktoré nám domov navláčila Sophie. Nedávno ich všetky nastrkala doškatule aodniesla dolu dogaráže.

Preletela som pohľadom podave bývalých spolužiakov azazrela som muža, ktorý namoju počesť zdvihol pohár ačosi zakričal. Chvíľu mi trvalo, kým som si uvedomila, že je to Jake Johnson – kapitán volejbalového družstva, vmaturitnom ročníku aj predseda triedy. Teraz má poriadne brucho, namiesto voľakedajšej hrivy prehadzovačku, ale natvári široký úsmev. Očividne sa vynikajúco baví, hoci už dávno nevyzerá ako manekýn predvádzajúci športovú módu prefirmu Abercrombie & Fitch. Jednou rukou oblápa okolo pliec Nancy Myersovú, redaktorku nášho školského časopisu. Aj tá sa usmieva, akoby nemala jedinú starosť nasvete, hoci vyzerá naviac ako natridsaťosem – nasluchách už šedivie aokolo očí má hlboké vrásky. Prišla som sem snádejou, že sa budem baviť aspoň tak ako ona, no teraz jej tú náladu len ticho závidím.

Tak som tešila, že stretnem dávnych kamarátov, zaspomíname naveselé príhody…! Vosne by mi nebolo napadlo, že budem odprvého okamihu nervózna ako nohatá pätnásťročná žaba, ktorá si nikdy nepripadala dostatočne pekná ani duchaplná. Ani preJohna, ani prenikoho iného. Kedysi som tú neistotu vedela maskovať, skutočné pocity som prezradila len Casey, keď som jej vnoci tajne volala zosvojej izby, doktorej som bezvedomia rodičov prepašovala bezdrôtový telefón. Iba vtme som nabrala odvahu apovedala jej pravdu. Vškole som sa prejavovala ako neskutočne ambiciózny tvor, hrnúci sa dovšetkých voliteľných aktivít aklubov. Stále som si potrebovala niečo dokazovať. Ateraz tu prednimi stojím ako dospelá žena asnámahou prehĺtam slzy. Zamumlem domikrofónu sarkastické „ďakujem“ ahneď sa pracem poschodíkoch dolu. Julie tam nechám stáť svyvalenými očami. Scenou vruke atakmer behom zamierim kdvojkrídlovým vstupným dverám.

„Kam utekáš? Je ti niečo?“ zakričala zamnou Casey. Spomalím, otočím sa amožno by som jej povedala,ako sa cítim, no vtom mi oči padnú najej ľavú ruku sdokonalou manikúrou, vktorej drží cenu snápisom Náš najúspešnejší. Vlasy má profesionálne upravené, mejkap jej zjavne robila cenami ovenčená maskérka unich vštúdiu apriliehavé dizajnové minišaty jej zdôrazňujú správne miesta. Casey sa naplnili všetky sny okariére, ešte aj vyzerá hviezdne.

„Nikam nechoď. Porozprávame sa,“ povedala ticho.