Start

Rainbow Rowell

ELEANOR AND PARK

Copyright © 2013 by Rainbow Rowell

All rights reserved.

Translation © 2014 by Diana Ghaniová

Poetry translation © by Jozef Kot a Milan Richter

Jacket design © 2014 Olga Grlic

Photo © by Harriet Russell

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu Eleanor and Park (St. Martin’s Press,

New York 2013) preložila Diana Ghaniová.

Verše preložili Jozef Kot a Milan Richter.

Redigovala Antónia Revajová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 669. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4054-4

Už sa ju nepokúšal privolať späť.

Prichádzala, iba keď sama chcela – v snoch, klamstvách a roztrieštených déjà vu.

Napríklad šoféroval do práce a na rohu ulice zbadal červenovlasé dievča. Ťaživý okamih by prisahal, že je to ona.

Potom si všimol, že to dievča má skôr svetlejšie vlasy, nie sýtočervené.

A v ruke drží cigaretu... a na sebe má tričko s nápisom Sex Pistols.

Eleanor Sex Pistols neznášala.

Eleanor...

Stála za ním, kým sa neobrátil. Ležala pri ňom, kým sa nezobudil. Všetky ostatné popri nej pôsobili ošumelo a nevýrazne. Neboli dosť dobré.

Eleanor všetko pokazila.

Eleanor je preč.

Už sa ju nepokúša privolať späť.

AUGUST 1986

Prvá kapitola

Park

Ani XTC nedokázali prehlušiť tých tupcov v zadnej časti autobusu.

Park si pritisol slúchadlá na uši.

Zajtra si vezme Skinny Puppy alebo Misfits. Alebo si spraví špeciálnu výberovku do autobusu. Na kazetu nahrá čo najviac vresku a zavýjania.

V novembri dostane vodičák. Potom by sa mohol vrátiť k New Wave. Rodičia mu sľúbili, že dostane mamin Chevrolet Impala, a už teraz šetril na nový prehrávač.

Keď začne chodiť do školy autom, bude si počúvať, čo sa mu zachce, alebo aj nič, a navyše si každý deň pospí o dvadsať minút dlhšie.

„Neexistuje,“ skríkol niekto za ním.

„Ale hej,“ zakričal Steve. „Opitá opica je fakt štýl bojového umenia, pri ktorom by si mohol niekoho zabiť.“

„Trepeš.“

„Ty trepeš,“ odsekol Steve. „Park! Hej, Park!“

Park ho počul, ale nereagoval. Niekedy stačilo Steva chvíľu ignorovať a on sa zameral na niekoho iného. Keď to človek vedel, mal osemdesiatpercentnú šancu, že zvládne mať Steva za suseda a prežiť. Zvyšných dvadsať percent bolo nevytŕčať z radu...

Park naňho v tej chvíli zabudol. Ktosi mu hodil do hlavy skrčený kus papiera.

„To sú moje poznámky z ľudského rastu a vývoja, kretén,“ ozvala sa Tina.

„Prepáč, zlato,“ odvetil Steve. „O ľudskom raste a vývoji ťa naučím všetko, čo potrebuješ vedieť.“

„Ukáž jej štýl opitej opice,“ povedal niekto.

„PARK!“ zvrieskol Steve.

Park si zložil slúchadlá a obrátil sa k nim. Steve sa rozkrikoval na zadnom sedadle. Hoci sedel, hlavou sa v podstate dotýkal strechy autobusu. Steve vždy pôsobil, akoby ho obklopoval nábytok pre bábiky. Už od siedmej triedy vyzeral ako dospelý, hoci vtedy ešte celkom nezarastal. Ale aj to sa čoskoro zmenilo.

Park občas uvažoval, či Steve chodí s Tinou preto, lebo pri nej vyzerá ešte väčšmi ako netvor. Dievčatá zo štvrte Flats boli väčšinou drobné, ale Tina nemala ani meter päťdesiat – vrátane obrovských vlasov.

Ešte na druhom stupni základky raz nejaký chalan Stevovi vykladal, že Tinu nesmie nabúchať, lebo jeho obrie decká by ju zabili. „Vyliezli by jej z brucha ako mimozemšťania,“ tvrdil. Steve si na jeho ksichte zlomil malíček.

Keď sa o tom dopočul Parkov otec, vyhlásil: „Niekto by mal malého Murphyho naučiť, ako správne zovrieť päsť.“

Park dúfal, že ho to nikto nenaučí. Ten druhý chalan nedokázal týždeň po bitke otvoriť oči.

Park hodil Tine pokrčenú úlohu. Chytila ju.

„Park,“ zopakoval Steve, „povedz Mikeymu o štýle opitej opice v karate.“

„Nič o tom neviem.“ Park pokrčil plecami.

„Ale existuje, nie?“

„Tuším som o ňom už počul.“

„Vidíš?“ Steve sa poobzeral, či nenájde niečo, čo by mohol hodiť po Mikeym. Nenašiel nič, tak naňho aspoň ukázal prstom. „Vravel som ti to.“

„Prečo by mal byť práve Sheridan odborníkom na kung-fu?“ nechápal Mikey.

„Hrabe ti?“ spýtal sa Steve. „Jeho matka je z Číny.“

Mikey si ho skúmavo obzeral. Park sa usmial a prižmúril oči. „Aha, tuším už vidím,“ vyhlásil Mikey. „Myslel som, že pochádzaš z Mexika.“

„Doriti, Mikey,“ zanadával Steve. „Si hrozný rasista.“

„Nie je z Číny,“ ozvala sa Tina. „Pochádza z Kórey.“

„Kto?“ opýtal sa Steve.

„Parkova mama.“

Parkova mama strihala Tine vlasy už od základky. Obe mali rovnaký účes – dlhé kučeravé vlasy a veľkú nadýchanú ofinu.

„Parkova matka je fakt kus,“ zasmial sa Steve. „Bez urážky, Park.“

Park sa znova prinútil do úsmevu, odvrátil sa od nich, založil si slúchadlá a pridal hlasitosť. Steve a Mikey sedeli o štyri rady ďalej, no aj tak ich počul.

„Okej, ale furt nechápem, o čo ti ide,“ povedal Mikey.

„Chcel by si bojovať s opitou opicou, kamoš? Sú obrovské. Ako ten ksicht z Nikdy neprehrať. Predstav si, že by sa do teba pustil.“

Nové dievča si Park všimol zhruba vtedy, keď ostatní. Stála v prednej časti autobusu pri prvom voľnom mieste.

Na druhom sedadle sedel nejaký prvák, ktorý si dal ruksak vedľa seba a odvrátil zrak. Park začul Tinin smiech – takéto situácie milovala.

Tá nová sa zhlboka nadýchla a vykročila uličkou. Nikto sa na ňu nedíval. Aj Park sa o to pokúšal, ale pripadal si, akoby odvracal zrak od zrážky vlaku alebo zatmenia slnka.

Vyzerala presne ako niekto, komu sa stávajú takéto veci.

Bola nová, veľká a nemotorná. Mala šialené vlasy – kučeravé, a ako by to nestačilo, ešte aj sýtočervené. Obliekla sa... akoby chcela, aby si ju každý všimol. Alebo jej nedochádzalo, ako hrozne vyzerá. Na sebe mala pánsku károvanú košeľu, na krku jej viselo najmenej desať čudesných náhrdelníkov a okolo zápästí mala omotané šatky. Podľa Parka vyzerala ako strašiak alebo ako jedna z tých guatemalských bábik, čo má mama na toaletnom stolíku. Ako niekto, kto by neprežil v divočine.

Autobus znova zastal a nastúpila ďalšia skupinka detí. Vrazili do dievčaťa, pretlačili sa popri ňom a sadli si na svoje miesta.

A o to práve išlo – všetci v autobuse už vedeli, kde sedia. Miesta si obsadili hneď v prvý školský deň. Ľudia ako Park, čo mali pre seba celé dvojsedadlo, predsa teraz neprepustia jedno miesto niekomu inému. Najmä nie takejto osobe.

Park sa znova zadíval na dievča. Len tak tam stála.

„Hej, ty,“ zakričal šofér autobusu, „sadni si.“

Dievča sa pohlo do zadnej časti autobusu. Rovno do brucha beštie. Bože, pomyslel si Park, zastaň. Obráť sa. Vedel si predstaviť, ako sa Steve a Mikey zalizujú. Znova sa od nej pokúsil odvrátiť zrak.

Dievča zazrelo prázdne sedadlo kúsok od Parka. Tvár sa mu rozžiarila od úľavy a rýchlo vykročilo k nemu.

„Hej!“ ozvala sa príkro Tina.

Dievča nezastavovalo.

„Hej,“ zopakovala Tina, „primitívka!“

Steve sa rozosmial. Jeho kamošom to trvalo o pár sekúnd dlhšie.

„Tam si nemôžeš sadnúť,“ pokračovala Tina. „Tam sedí Mikayla.“

Dievča zastalo, pozrelo na Tinu a potom na prázdne miesto.

„Sadni si!“ zakričal znova šofér.

„Niekde sedieť musím,“ povedalo Tine pevným pokojným hlasom.

„To ma nezaujíma,“ odsekla Tina. Autobus sa znova pohol a dievča stratilo rovnováhu, ale nespadlo.

Park si chcel dať zvuk na volkmene hlasnejšie, ale už to nešlo. Znova pozrel na dievča – tvárilo sa, akoby mu bolo do plaču.

Skôr ako si uvedomil, čo robí, posunul sa k oknu.

„Sadni si!“ zahundral. Vyznelo to nahnevane. Dievča vyzeralo, akoby sa nevedelo rozhodnúť, či patrí medzi ostatných debilov, alebo nie. „Kurvafix,“ dodal ticho Park a kývol na voľné miesto, „veď si už sadni.“

Sadla si. Nepovedala nič. Ešteže mu neďakovala. Nechala medzi nimi najmenej pätnásť centimetrov voľného miesta.

Park sa odvrátil k oknu z plexiskla a čakal na najhoršie.

Druhá kapitola

Eleanor

Eleanor zvažovala, aké má možnosti:

1. Domov zo školy by mohla ísť pešo. Pozitíva: pohyb, červené líca, čas pre seba. Negatíva: ešte si nepamätala novú adresu a netušila, ktorým smerom sa vydať.

2. Mohla by zavolať mame a požiadať ju, nech po ňu príde autom. Pozitíva: mnohé. Negatíva: mama nemá telefón. Ani auto.

3. Mohla by zavolať otcovi. Pche.

4. Mohla by zavolať starej mame. Aspoň ju pozdraviť.

Sedela na betónových schodoch pred budovou školy a civela na rad žltých autobusov. Stál tam aj ten jej – mal číslo 666.

Aj keby sa mu dnes vyhla, aj keby sa pred ňou zjavila dobrá víla s tekvicovým kočom, do školy sa musí nejako dostať aj zajtra.

Ani tie diabolské decká, čo dnes videla v autobuse, sa zajtra nezobudia ako vymenené. Fakt. Neprekvapilo by ju, keby na ňu zajtra začali chrliť jed. Tá baba vzadu so svetlými vlasmi a vo vyblednutej rifľovej bunde mohla mať pokojne v ofine ukryté rohy. A jej frajer vyzeral ako jeden z nefilov.

To dievča – vlastne všetci – Eleanor neznášali, skôr ako ju prvý raz uvideli. Akoby ich v minulom živote bol niekto najal, aby ju zabili.

Eleanor netušila, či je ten Aziat, čo ju nakoniec pustil sadnúť, jedným z nich, alebo je jednoducho sprostý. (Nie hlúpy – na dvoch predmetoch ho zaradili do najpokročilejšej skupiny, presne ako ju.)

Mama trvala na tom, že nová škola musí Eleanor zaradiť do pokročilej skupiny. Keď minulý rok videla jej známky z deviateho ročníka, zhrozila sa. „Nemalo by vás to prekvapovať, pani Douglasová,“ povedal jej poradca. Haha, pomyslela si Eleanor, prekvapilo by ťa, čo všetko môže byť prekvapením.

Čo už. Na oblaky môže civieť aj v pokročilej skupine. V každej triede sa nájde dosť okien.

Teda ak sa ešte vráti do tejto školy.

Ak sa vôbec dostane domov.

Mamu by jej autobusový zážitok aj tak nezaujímal. Už jej povedala, že nemusí chodiť autobusom. Včera večer, keď jej pomáhala vybaliť veci...

„Richie vravel, že ťa bude voziť,“ povedala, „cestou do práce.“

„Budem sedávať v zadnej časti dodávky?“

„Pokúša sa s tebou uzmieriť, Eleanor. Sľúbila si, že aj ty sa budeš snažiť.“

„Pre mňa je ľahšie uzatvoriť s ním prímerie na diaľku.“

„Povedala som mu, že si pripravená stať sa súčasťou tejto rodiny.“

„Už som jej súčasťou. Som jej zakladajúci člen.“

„Eleanor, prosím ťa.“

„Pôjdem autobusom,“ uzavrela Eleanor. „O nič nejde. Aspoň sa s niekým zoznámim.“

Pche, pomyslela si. Obrovské dramatické pche.

Jej autobus čoskoro odíde. Ostatné sa už dávali do pohybu. Ktosi zbehol dolu schodmi popri nej a nechtiac jej kopol do ruksaka. Odtiahla ho z cesty a chcela sa ospravedlniť, no potom si všimla, že je to len ten sprostý Aziat. Keď ju zbadal, zamračil sa. Vrátila mu to. Utekal ďalej.

Skvelé, pomyslela si. Deti pekla pri mne nebudú trpieť hladom.

Tretia kapitola

Park

Cestou domov sa s ním nerozprávala.

Park sa celý deň pokúšal vymyslieť, ako pred ňou uniknúť. Musí si presadnúť. Iné riešenie neexistuje. Ale kam? Nechcel sa nanucovať niekomu inému. A keby si presadol, okamžite by upútal Stevovu pozornosť.

Len čo uvoľnil dievčaťu miesto, čakal, že Steve sa doňho pustí, no ten sa znova rozhovoril o kung-fu. Mimochodom, Park vedel o kung-fu dosť, ale nie preto, lebo mal mamu z Kórey. Otec bol doslova posadnutý rôznymi druhmi bojových umení. Park a jeho mladší brat Josh chodili na taekwondo, odkedy sa naučili chodiť.

Kam si presadnúť...?

Možno by sa našlo voľné miesto vpredu pri prvákoch, no tým by dal najavo neskutočnú slabosť. Navyše sa mu nepáčilo, že tú novú čudáčku nechá vzadu samu.

Vytáčalo ho, že sa mu to nepáči.

Keby otec vedel, o čom uvažuje, nazval by ho zbabelcom. Pre zmenu by to povedal nahlas. Keby to vedela stará mama, plesla by ho po hlave. „Čo sú to za spôsoby? Takto sa správame k niekomu, kto nemá v živote šťastie?“

Ale ani Park nemal šťastie – ani postavenie –, ktorým by mohol plytvať na tú červenovlasú hlupaňu. Mal ho dosť tak akurát pre seba a bol rád, že jestvujú ľudia ako ona (hoci si uvedomoval, že to nie je pekná myšlienka). Existovali totiž aj ľudia ako Steve, Mikey a Tina, ktorých bolo treba nakŕmiť. Ak si nezgustnú na nej, zamerajú sa na niekoho iného. Napríklad na Parka.

Steve mu dal ráno pokoj, ale nepotrvá dlho a...

V hlave sa mu znova ozval hlas starej mamy: „Naozaj ťa trápi, že si spravil dobrý skutok a ostatní to videli?“

Nebol to až taký dobrý skutok, pomyslel si Park. Ponúkol jej miesto, ale zároveň pred ňou zanadával. Keď sa popoludní zjavila na angličtine, mal pocit, akoby ho prišla strašiť.

„Eleanor,“ predstavil ju učiteľ, pán Stessman. „Máš silné a kráľovské meno.“

„Tak sa volá tá tučná chipettka,“ zašepkal ktosi za Parkom. Niekto iný sa zasmial.

Stessman ukázal na prázdnu lavicu vpredu.

„Dnes čítame poéziu, Eleanor,“ povedal. „Emily Dickinsonovú. Mohla by si začať.“

Otvoril jej knihu na správnej strane. „Nech sa páči,“ dodal. „Nahlas a zreteľne. Poviem ti, kedy prestať.“

Tá nová naňho pozrela, akoby dúfala, že žartuje. Keď jej došlo, že nie – Stessman totiž žartoval len zriedka –, začala čítať.

„Mala som dlhé roky hlad...“ Zopár deciek sa zasmialo. Bože, pomyslel si Park, iba Stessman môže nútiť bucľaté dievča prvý deň v škole čítať báseň o jedení.

„Pokračuj, Eleanor,“ ozval sa učiteľ.

Začala odznova a hlasnejšie, čo bol podľa Parka otrasný nápad.

„Mala som dlhé roky hlad –

Môj obed – prišla chvíľa,

pritiahla som si bližšie stôl

a ochutnala z vína –

cez okná som ho vídala,

keď som šla domov hladná,

na plných stoloch boháčov –

Videla som im na dná –“

Stessman ju nezastavil. Chladným vzdorovitým tónom prečítala celú báseň. Rovnakým tónom odpovedala Tine.

„Krása,“ vyhlásil Stessman, keď skončila. Usmieval sa. „Krása. Dúfam, že s nami zostaneš aspoň dovtedy, kým sa dostaneme k Medei. Ten hlas prichádza na voze ťahanom drakmi.“

Učiteľ dejepisu nerobil z novej žiačky až takú drámu. „Á, kráľovná Eleanor z Akvitánska,“ prehodil Sanderhoff, keď mu podala dokumenty. Sadla si niekoľko miest pred Parka a podľa neho celú hodinu civela do slnka.

Nevedel vymyslieť, ako sa jej v autobuse zbaví. Alebo ako sa zbaví sám seba. Skôr, ako si k nemu prisadla, nasadil si slúchadlá a zvýšil hlasitosť na maximum.

Vďakabohu sa s ním nesnažila rozprávať.

Štvrtá kapitola

Eleanor

Popoludní prišla domov skôr ako menšie decká. Fajn. Ešte nebola pripravená na ďalšie stretnutie. Včera v noci pred nimi musela hrať také divadlo...

Strávila toľko času úvahami o tom, ako jej všetci chýbajú a aké to bude, keď konečne príde domov. Myslela si, že ju bude čakať slávnostné privítanie. Že sa na ňu všetci vrhnú a vyobjímajú ju.

No keď vošla do domu, súrodenci akoby ju nespoznávali.

Ben na ňu len pozrel a Maisie – Maisie sedela Richiemu na kolenách. Pri pohľade na nich Eleanor napínalo na vracanie, ale práve mame sľúbila, že sa bude po zvyšok života správať, ako sa patrí.

Vyobjímal ju iba Myšiak. Vďačne ho vzala do náručia. Mal už päť rokov a bol dosť ťažký. „Ahoj, Myšiačik.“ Prezývali ho tak od detstva. Už si nepamätala prečo. Teraz jej pripomínal skôr obrovské nešikovné šteniatko, čo vám chce ustavične skákať do lona.

„Aha, oci, Eleanor!“ vyhŕkol Myšiak a zoskočil na zem. „Poznáš Eleanor?“

Richie predstieral, že ho nepočuje. Maisie si cmúľala palec. Nerobila to už roky. Teraz mala osem, no s prstom v ústach vyzerala ako dieťa.

Najmladší brat si na ňu istotne vôbec nespomína. Dvojročný chlapček sedel na dlážke s najstarším, jedenásťročným Benom, ktorý civel na stenu za telkou.

Mama odniesla športový vak s Eleanorinými vecami z obývačky do izby. Izba bola maličká, sotva sa do nej zmestili poschodové postele a skriňa. Myšiak vbehol dnu za nimi. „Ty budeš spávať na hornej posteli,“ oznámil, „a Ben so mnou na zemi. Mama nám to už vravela a Ben sa rozplakal.“

„Tým sa netráp,“ povedala mäkko mama, „nejako sa pomestíme.“

V izbe nebolo dosť miesta, ale Eleanor sa rozhodla, že to nepovie nahlas. Šla si ľahnúť čo najskôr, aby sa nemusela vrátiť do obývačky.

Uprostred noci sa zobudila. Všetci traja bratia spali na dlážke. Keby chcela zliezť, určite by na niektorého stúpila, a navyše netušila, kde je toaleta.

Napokon ju našla. V dome bolo iba päť miestností vrátane kúpeľne so záchodom spojenej s kuchyňou. Neboli medzi nimi ani dvere. Tento dom postavili jaskynní trolovia, pomyslela si. Niekto – zrejme mama – zavesil medzi záchod a chladničku kvetovanú plachtu.

Keď prišla domov zo školy, otvorila si novým kľúčom. Dom bol za denného svetla ešte depresívnejší – holý a špinavý – no Eleanor ho aspoň mala iba pre seba. Aj mamu.

Bolo čudné vojsť dnu a uvidieť ju stáť v kuchyni, akoby... akoby nič. Krájala cibuľu do polievky. Eleanor bolo do plaču.

„Ako bolo v škole?“ opýtala sa.

„V pohode,“ odvetila Eleanor.

„Mala si pekný prvý deň?“

„Jasné, ako v každej škole.“

„Budeš musieť veľa dobiehať?“

„Asi nie.“

Mama si utrela ruky do džínsov a zastrčila vlasy za uši. Eleanor po miliónty raz ohromilo, aká je krásna. Keď bola malá, zdalo sa jej, že mama vyzerá ako kráľovná – ako hlavná postava z rozprávky.

Nie princezná – princezné sú iba pekné. Eleanorina matka bola nádherná, vysoká a vznešená, so širokými plecami a štíhlym driekom. Jej kosti vyzerali dômyselnejšie ako kosti iných ľudí. Akoby ich nemala len na to, aby ju udržali vo vzpriamenej polohe – akoby mali aj iný význam. Mala výrazný nos, ostrú bradu a výrazné črty tváre. Pri pohľade na ňu ste mali pocit, že ju vyrezali do provy vikinskej lode alebo nakreslili na bok lietadla.

Eleanor sa na ňu veľmi ponášala.

Ale nie dostatočne.

Vyzerala ako mama, ibaže pri pohľade cez guľaté akvárium. Bola oblejšia, mäkšia, rozmazaná. Matka pôsobila majestátne, Eleanor ťažkopádne. Matka bola ako nádherná maľba, Eleanor ako rozliata.

Matka mala po piatich deťoch prsia a boky ako žena z reklamy na cigarety. Eleanor už v šestnástich vyzerala, akoby viedla stredovekú krčmu.

Mala priveľa všetkého a bola príliš nízka, takže to nemala ako zakryť. Prsia sa jej začínali tesne pod bradou a boky... doslova paródia. Dokonca aj matkine dlhé a vlnité gaštanovohnedé vlasy boli lepšou verziou Eleanoriných jasnočervených kučier.

Neisto si pritisla ruku na hlavu.

„Chcem ti niečo ukázať.“ Mama zakryla hrniec s polievkou. „Nechcela som ti to ukazovať pred deťmi. Poď.“

Eleanor kráčala za ňou do detskej izby. Mama otvorila skriňu a vytiahla kopu uterákov a kôš plný ponožiek.“

„Pri sťahovaní som so sebou nemohla vziať všetky tvoje veci,“ povedala. „Tu nemáme toľko miesta ako v starom dome.“ Siahla do skrine a vytiahla veľké čierne vrece na odpad. „Zbalila som ti, čo sa dalo.“ Podala ho Eleanor. „Ten zvyšok ma mrzí.“

Eleanor predpokladala, že Richie vyhodil všetky jej veci do smetí už pred rokom – desať sekúnd po tom, čo vyhodil ju. Vzala vrece do náručia. „To nič,“ odvetila. „Ďakujem.“

Mama ju letmo chytila za plece. „Decká sa vrátia zhruba o dvadsať minút,“ povedala. „Najeme sa okolo pol piatej. Som radšej, keď je všetko hotové, skôr ako príde Richie.“

Eleanor prikývla, a keď mama vyšla z izby, nakukla do vreca. Chcela vidieť, čo jej ešte zostalo.

Najskôr uvidela papierové bábiky. Ležali vnútri pokrčené, niektoré pokreslené farebnými ceruzkami. Nehrala sa s nimi už roky, no predsa bola rada, že ich má. Povystierala ich a uložila na kôpku.

Pod bábikami objavila zo desať kníh. Mama ich istotne schmatla iba náhodou – netušila, ktoré má jej dcéra najradšej. Eleanor potešil najmä Svet podľa Garpa a Ďaleká cesta za domovom. Škoda, že Oliverov príbeh sa zachránil, ale Príbeh našej lásky nie. Našla aj Malých mužov, ale Malé ženy ani Veľkých mužov už nie.

Vo vreci bola aj kopa papierov. Predtým ich mala v skrinke v starej izbe a zdalo sa, že mama väčšinu schmatla a vopchala dnu. Eleanor sa ich pokúsila roztriediť na úhľadné kôpky: vysvedčenia, školské fotky, listy od priateľov...

Ktovie, kde skončili zvyšné veci zo starého domu. Nielen tie, čo patrili jej. Nábytok, hračky, mamine kvety a obrazy. Dánske svadobné taniere starej mamy... A malý červený koník s nápisom „Uff da!“, čo vždy visel nad drezom.

Možno všetko niekam zbalili. Možno mama dúfa, že v obydlí jaskynných trolov nebude bývať večne.

Eleanor mala ešte stále nádej, že ani Richie tu nebude navždy.

Celkom naspodku čierneho vreca uvidela škatuľu a srdce jej poskočilo. Strýko z Minnesoty posielal rodine každé Vianoce ovocie v špeciálnych škatuliach a súrodenci o ne zakaždým bojovali. Bolo to hlúpe, ale boli to naozaj veľmi pevné škatule s pekným vekom. Táto mala navrchu vyobrazený grapefruit a bola ošúchaná od toľkého používania.

Eleanor ju opatrne otvorila. Nikto sa ničoho ani nedotkol. Písacie potreby, farebné ceruzky a zvýrazňovačky (ktoré takisto dostala od strýka), reklamné letáčiky z obchodného centra, ktoré ešte stále voňali ako drahé parfumy... A volkmen. Nedotknutý. Bez batérií, ale aj tak... Kde je volkmen, tam je šanca počúvať hudbu.

Eleanor sklonila hlavu nad škatuľu. Voňala ako Chanel No. 5 a zastrúhané ceruzky. Vzdychla si.

Novonadobudnuté predmety sa dali iba roztriediť, nič viac. V skrini nemala dosť miesta ani na šaty. Odložila škatuľu a knihy, opatrne poukladala všetko ostatné do vreca a uložila ho na najvyššiu poličku v skrini za uteráky a zvlhčovač vzduchu.

Vliezla do hornej postele a zistila, že tam vylihuje vypĺznutý starý kocúr. „Heš!“ odohnala ho. Kocúr zoskočil na dlážku a vyšiel z izby.

Piata kapitola

Park

Stessman im povedal, že sa majú naspamäť naučiť báseň. Hocijakú, ktorá sa im páči. Môžu si vybrať.

„Zabudnete všetko, čo vás naučím,“ vyhlásil, pohládzajúc si fúzy. „Všetko. Možno si spomeniete, že Beowulf bojoval s netvorom. Možno vám zíde na um, že ‚byť, či nebyť‘ je z Hamleta, nie z Macbetha... No všetko ostatné... V pamäti vám nezostane nič.“

Pomaly sa prechádzal po triede. Stessman zbožňoval teatrálne prejavy. Zastal pri Parkovej lavici a nenútene sa oprel o stoličku. Park prestal kresliť a vystrel sa. Kresliť aj tak nevedel.

„Naučíte sa naspamäť báseň,“ pokračoval Stessman a usmial sa na Parka ako Willy Wonka v továrni na čokoládu.

„Mozog miluje verše. Nalepia sa naň. Naučíte sa jednu báseň, a keď sa o päť rokov uvidíme niekde v krčme, poviete mi: ‚Pán učiteľ, ešte stále viem zarecitovať Nezvolenú cestu! Počúvajte... Dve cesty delili sa v žltom háji...‘“

Vrátil sa ku katedre a Park sa uvoľnil.

„Mimochodom, nikto si nesmie vybrať Nezvolenú cestu. Mám jej po krk. A nič od Shela Silversteina. Je skvelý, ale už ste dosť veľkí. Všetci sme dospelí, takže si zvolíme dospelácku báseň... Moja rada znie: vyberte si niečo romantické. To sa vám najviac zíde.“

Prešiel popri lavici tej novej, no ona ďalej civela do okna.

„Pravdaže, je to na vás. Môžete si vybrať Nesplnený sen – Eleanor?“

Neprítomne naňho pozrela.

Stessman sa k nej naklonil. „Môžete si ho vybrať. Je to dojímavá a pravdivá báseň, ale kedy budete mať príležitosť niekde ju zarecitovať? Nie, vyberte si niečo, čo vás osloví. Báseň, ktorá vám pomôže prihovoriť sa niekomu inému.“

Park si chcel vybrať takú, čo sa rýmuje, aby sa mu ľahšie učila. Stessmana mal fakt rád, ale želal si, aby trocha ubral. Vždy, keď sa správal takto, Park sa zaňho musel hanbiť.

„Stretneme sa zajtra v knižnici,“ uzavrel učiteľ. „Zajtra budeme zbierať ruže v rozpuku.“

Zazvonilo. Práve včas.

Šiesta kapitola

Eleanor

„Uhni, Škvrna.“

Tina sa drsne pretlačila popri Eleanor a nastúpila do autobusu.

Všetkých na telesnej prinútila, aby Eleanor prezývali Primitívka, no sama si už stihla vymyslieť nové prezývky: Škvrna a Krvavá Mary. „Lebo tvoja hlava vyzerá ako jedna veľká krámová škvrna,“ vysvetlila jej v šatni.

Jasné, že Tina bola s Eleanor na telesnej – lebo telesná bola hotové peklo a Tina stopercentný démon. Divný miniatúrny démon. Hračkársky démon. A navyše mala okolo seba celý gang nižšie postavených démonov v rovnakých úboroch.

Vlastne všetci mali rovnaké telocvičné úbory.

V starej škole Eleanor štvalo, že musela nosiť šortky (vlastné nohy neznášala ešte viac ako zvyšok tela), ale na severe sa nosili športové overaly. Z polyesteru. Spodok bol červený, vrch takisto, ibaže s bielymi pásikmi. Zapínali sa vpredu.

„Červená ti nepristane, Primitívka,“ vyhlásila Tina, keď sa Eleanor prvý raz obliekla. Ostatné dievčatá sa zasmiali – dokonca aj černošky, ktoré Tinu neznášali. Smiať sa Eleanor sa rovnalo výstupu na horu, ktorý spomínal Martin Luther King.

Eleanor sa do autobusu neponáhľala, no aj tak nastúpila skôr ako ten sprostý Aziat. Takže keď príde, musí vstať a pustiť ho na miesto pri okne. A to bude trapas. Všetko je trapas. Vždy, keď autobus nadhodilo na výtlku, v podstate mu spadla do lona.

Možno sa niekto vykašľal na školu alebo zomrel alebo čo a ona si bude môcť odsadnúť.

Aspoňže sa s ňou nerozprával. Ani na ňu nepozrel.

Nebola si istá – koniec koncov, ani ona sa naňho nedívala.

Niekedy mu pozrela na nohy. Mal super topánky. A občas sa mrkla, čo číta.

Komiksy.

Eleanor si nikdy nenosila do autobusu knihy. Nechcela, aby ju Tina alebo ostatní zastihli nepripravenú.

Park

Zdalo sa mu nesprávne každý deň sedieť vedľa nej a vôbec sa s ňou nerozprávať. No a čo, že je divná. (Kriste, bola fakt divná. Dnes vyzerala ako vianočný stromček – na šaty si popripínala rôzne sprostosti: kúsky látky, stužky...) Cesta domov ubiehala príšerne pomaly. Park sa nevedel dočkať, kedy od nej unikne. Vlastne od všetkých.

„Kde máš dobok?“

Chcel sa navečerať sám vo svojej izbe, no mladší brat mu nedal pokoj. Josh stál vo dverách, prichystaný na taekwondo, a ovoniaval kuracie stehno.

„Oco príde každú chvíľu,“ dodal a zahryzol do mäsa. „Naserie sa, keď zistí, že ešte nie si hotový.“

Za bratom sa zjavila mama a plesla ho po hlave. „Nenadávaj.“ Musela sa natiahnuť, aby naňho dočiahla. Josh sa ponášal na otca – už teraz bol najmenej o osemnásť centimetrov vyšší ako mama a o desať centimetrov vyšší ako Park.

Park vytlačil Josha z dverí a zatresol ich. Postavenie staršieho brata si napriek rastúcemu výškovému rozdielu zatiaľ udržiaval predstieraním, že by Joshovi dokázal nakopať riť. Ešte stále ho porážal v taekwonde, ale len preto, lebo Josh nemal trpezlivosť s nijakým športom, v ktorom mu výška nezabezpečila okamžitú výhodu. Futbalový tréner zo strednej školy už teraz chodieval na jeho zápasy, hoci bol ešte v nižšej lige.

Park sa prezliekol do doboku a uvažoval, či bude o chvíľu nosievať Joshove staré veci. Mohol by mu fixkou pokresliť všetky tričká futbalového tímu Huskers. A možno ich nebude musieť nosiť – možno nikdy nebude mať viac ako meter šesťdesiat. Možno nevyrastie z vecí, ktoré nosí teraz.

Obul si konverzy a odniesol večeru do kuchyne. Dojedol ju na pulte. Mama sa práve pokúšala vyprať omáčku z Joshovej bielej bundy.

„Mindy?“

Parkov otec ju takto oslovil každý večer, keď prišiel domov. Ako v nejakom sitkome. „Tu som!“ zakričala zakaždým mama, nech bola kdekoľvek.

Ibaže s čudným prízvukom. Mamina angličtina bude zrejme naveky znieť, akoby z Kórey prišla len včera. Park mal niekedy pocit, že si svoj prízvuk pestuje kvôli otcovi. Ale veď vo všetkom ostatnom sa pokúša zapadnúť medzi ostatných... Keby vedela rozprávať, akoby tu vyrástla, určite by tak rozprávala.

Otec vbehol do kuchyne a vzal mamu do náručia. Ako vždy. Zakaždým sa vášnivo pobozkali, nech bol nablízku ktokoľvek. Otec vyzeral ako mohutný drevorubač a mama ako bábika z rozprávky.

Park potiahol brata za rukáv. „Poďme.“ Počkajú v aute. Otec príde, len čo sa prezlečie do svojho obrovského doboku.

Eleanor

Ešte si nezvykla, že musí večerať tak skoro.

Kedy s tým začali? Doma jedávali všetci spolu – dokonca aj s Richiem. Eleanor neprekážalo, že s ním nemusí sedieť pri stole, no vyzeralo to, akoby ich mama chcela odpratať z cesty, skôr ako príde domov.

Dokonca mu pripravovala celkom inú večeru. Deti dostali vyprážaný syr a Richie steak. Eleanor sa nesťažovala ani na vyprážaný syr – bola to príjemná zmena po fazuľovej polievke, fazuli s ryžou a huevos y frijoles, čiže fazuli s vajíčkami...

Po večeri si šla zvyčajne čítať do svojej izby, ale decká vždy vybehli von. Čo budú robiť, keď sa ochladí a začne sa skôr stmievať? Budú sa všetci skrývať v izbe? To je hlúpe. Ako z Denníka Anny Frankovej.

Vyliezla na hornú posteľ a vytiahla písacie potreby. Ten sprostý sivý kocúr znova chrápal v jej posteli. Zhodila ho na dlážku.

Otvorila škatuľu s grapefruitom a začala sa prehrabávať medzi perami. Už dlhšie chcela napísať priateľom zo starej školy. Pri odchode sa s nimi nestihla ani rozlúčiť. Mama sa z ničoho nič ukázala v škole a vytiahla Eleanor z hodiny. „Vezmi si veci, ideme domov.“

Bola taká šťastná.

Aj Eleanor bola šťastná.

Šli na sever, zapísali ju do novej školy, a cestou do nového domu sa zastavili v Burger Kingu. Mama jej stískala ruku a Eleanor predstierala, že nevidí modriny na jej zápästí.

Dvere sa otvorili, do izby vošla sestra s kocúrom v náručí.

„Mama chce, aby si nechala otvorené dvere,“ povedala Maisie. „Nech ide dnu trocha vzduchu.“ Všetky okná na dome boli pootvárané, no vzduch sa aj tak nehýbal. Cez otvorené dvere dovidela na Richieho sediaceho na pohovke. Posunula sa na posteli, aby naňho nemusela hľadieť.

„Čo robíš?“ opýtala sa Maisie.

„Píšem list.“

„Komu?“

„Ešte neviem.“

„Môžem ísť hore?“

„Nie.“ V tej chvíli myslela iba na to, ako ochrániť škatuľu. Nechcela, aby Maisie videla farebné ceruzky a čistý papier. Navyše ešte stále túžila potrestať sestru za to, že sedela Richiemu na kolenách.

To by sa predtým nebolo stalo.

Skôr ako Richie vykopol Eleanor z domu, deti sa proti nemu spojili. Eleanor ho azda nenávidela najväčšmi a najotvorenejšie zo všetkých, no ostatní stáli na jej strane. Ben, Maisie, dokonca aj Myšiak. Ten mu kradol a skrýval cigarety. Jeho posielali, aby mame zaklopal na dvere, keď začuli vŕzganie posteľných pružín...

Keď nevŕzgali pružiny – keď sa ozýval krik alebo plač, všetci piati sa schúlili na Eleanorinej posteli. (V starom dome mal každý svoju posteľ.)

Maisie vždy sedávala po jej pravej ruke. Myšiak plakal, Ben sa tváril bezvýrazne a Maisie s Eleanor si hľadeli do očí.

„Nenávidím ho,“ povedala zakaždým Eleanor.

„Nenávidím ho tak veľmi, že chcem, aby zomrel,“ odpovedala Maisie.

„Dúfam, že v práci spadne z rebríka.“

„Dúfam, že ho zrazí kamión.“

„Smetiarske auto.“

„Presne.“ Maisie zaťala zuby. „A všetky smeti sa vysypú na jeho mŕtvolu.“

„A potom ho prejde autobus.“

„Hej.“

„Dúfam, že v ňom budem sedieť.“

Maisie položila kocúra na Eleanorinu posteľ. „Rád tam spáva,“ vysvetlila.

„Voláš ho oco?“ opýtala sa Eleanor.

„Teraz je náš oco,“ odvetila Maisie.

Eleanor sa zobudila uprostred noci. Richie zaspal v obývačke pri zapnutej telke. Cestou do kúpeľne ani nedýchala a bála sa spláchnuť. Keď sa vrátila do izby, zatvorila za sebou dvere. Srať na čerstvý vzduch.

Siedma kapitola

Park

„Pozvem Kim na rande,“ vyhlásil Cal.

„Nepozývaj ju,“ odvetil Park.

„Prečo?“ Sedeli v knižnici a hľadali básne. Cal si už vybral jednu krátku o dievčine menom Julia a jej skvapalnených šatách. („Nechutné,“ zhodnotil Park. „Nemôže to byť nechutné,“ namietol Cal. „Má to tristo rokov.“)

„Lebo je to Kim,“ vysvetlil Park. „Nemôžeš ju pozvať na rande. Len sa na ňu pozri.“

Kim sedela pri vedľajšom stole s dvoma ďalšími dokonale upravenými dievčatami z bohatej rodiny.

„Veď sa na ňu pozri. Kráska!“

„Bože,“ zastonal Park, „rozprávaš ako idiot.“

„Čo? Hovorí sa to tak. Kráska.“

„To si vyčítal z časopisu o skejtbordovaní?“

„Tak sa ľudia učia nové slová, Park.“ Cal poklopkal po zbierke poézie. „Pri čítaní.“

„Priveľmi sa snažíš.“

„Je kráska,“ trval na svojom Cal, kývol na Kim a vytiahol si z ruksaka desiatu.

Park sa znova obzrel na Kim. Mala krátke svetlé vlasy, natočenú ofinu a ako jediná v škole vlastnila hodinky značky Swatch. Kim bola jednou z tých, čo sa nikdy nemračia.

Na Cala ani nepozrie. Bude sa báť, že ju poškvrní.

„Toto je môj rok,“ vyhlásil Cal. „Nájdem si babu.“

„Ale zrejme to nebude Kim.“

„Prečo nie Kim? Podľa teba mám mieriť nižšie?“

Park si ho premeral. Cal nevyzeral najhoršie. Bol dosť vysoký a vyzeral trocha ako Barney Rubble z Flintstonovcov. Medzi zubami sa mu zachytili kúsky jedla.

„Mier inam,“ poradil mu Park.

„Ser na to,“ povedal Cal. „Začnem na vrchole. A babu zoženiem aj tebe.“

„Ďakujem, neprosím,“ utrúsil Park.

„Pôjdeme na dvojité rande,“ pokračoval Cal.

„Nepôjdeme.“

„Vaším autom.“

„Nerob si nádeje.“ Parkov otec sa včera večer pri zmienke o jeho vodičáku zahral na fašistu a vyhlásil, že sa najskôr musí naučiť šoférovať auto s manuálnou prevodovkou. Park otvoril ďalšiu zbierku poézie. Všetky básne boli o vojne. Zabuchol ju.

„Tamtej by si sa tuším páčil,“ poznamenal Cal. „Tvári sa, akoby mala slabosť na chlapcov z džungle.“

„Ani si nepoužil správnu rasistickú urážku.“ Park zdvihol zrak. Cal sa díval do vzdialeného kúta knižnice, kde sedela tá nová a civela rovno na nich.

„Je trocha väčšia,“ podotkol Cal, „ale vo vašom aute je dosť miesta.“

„Nedíva sa na mňa, iba zíza do neznáma. Robí to často. Sleduj.“ Park na ňu zakýval, no ani nežmurkla.

Od prvého dňa v autobuse jej pozrel do tváre iba raz – minulý týždeň na dejepise –, a ona ho priam prepichla pohľadom.

Ak nechceš, aby sa na teba druhí dívali, pomyslel si Park, nedávaj si do vlasov rybárske návnady. V jej šperkovnici to určite vyzerá ako na smetisku. Niežeby nosila samé hlúposti...

Mala pekné tenisky s jahodami a zelené sako, také by si rád obliekol aj on, keby si myslel, že ho nikto nebude komentovať.

„Poznáš ju?“ opýtal sa Cal.

„Nie,“ odvetil rýchlo Park. „Sedí so mnou v autobuse. Je divná.“

„Slabosť na chlapcov z džungle existuje,“ vyhlásil Cal.

„Na černochov. Znamená to, že sa ti páčia černosi, a nie je to poklona.“

„Aj tvoji predkovia pochádzajú z džungle,“ Cal ukázal na Parka. „Videl som to vo filme Apokalypsa.“

„Mal by si pozvať Kim na rande,“ vyhlásil Park. „Je to fakt super nápad.“

Eleanor

Nechcela sa biť ozbierku E. E. Cummingsa, akoby to bola posledná hračka napieskovisku. Sadla si kvoľnému stolu voddelení afroamerickej literatúry.

Kiežby bola lepšia voviacerých predmetoch. Kiežby mohla chodiť navýberovú telesnú...