Start

Copyright © Jaroslav Klus 2015

Jacket design © Viera Fabianová 2015

Slovak edition © Ikar 2015

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 819. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4134-3

„Čas je strieborné trblietanie nehybnej večnosti.“

Vyšlo s finančným príspevkom MK SR.

I. ČASŤ 

Čo zostalo z anjela

KAPITOLA A

Žiješ v dome na samote, ktorý ti požičal otec. Zdedil ho po rodičoch, čiže po tvojich starých rodičoch. Je situovaný hlboko v Západných Karpatoch, na slovensko-českom pohraničí.

Dom je postavený z tmavočervených tehál a chýba mu vonkajšia omietka. Naši predkovia boli chudobní. Na omietku sa nezmohli. Keby v štyridsiatych rokoch dvadsiateho storočia nelikvidovali v neďalekej fabrike na výrobu železa vysokú pec, nezmohli by sa ani na tehly. Pec bola tehlová a ten, kto bol ochotný ju rozobrať, mohol stavebný odpad použiť podľa ľubovôle.

Tvoj starý otec šancu využil a vďaka vysokej peci sa aj s rodinou presťahoval z drevenice do murovaného domu, ktorý bez omietky vyzerá ako nahý.

Úplne zadarmo to však nebolo. Pri demolácii pece mu zasypalo brata a cestou do hôr uštval v záprahu koňa.

Dva životy za jeden dom. Taká bola vtedy cena ľudského príbytku.

Tak ako má každý väzeň slabú chvíľku a ku všetkému sa prizná, tak má aj deň jednu slabinu – hodinu vlka, a v jej čase sa človeku všeličo vyjaví.

Pozerám do tmy. Na prvý pohľad v nej nič nie je, chveje sa a ticho šumí. Stačí však vymeniť priestor za čas a všetko je ináč. Rozdrobeného na drobné kúsky ťa v odlesku zdedenej pamäti vidím takmer zreteľne.

1. kapitola

Vari do siedmeho roku života som bol anjel. Anjela zo mňa urobili moje vyčnievajúce lopatky a letné kresťanstvo. Každé leto som prežil prázdniny u príbuzných na dedine a tí pokladali účasť na nedeľnej bohoslužbe za samozrejmosť.

Kým v našom mestskom byte panoval chladnokrvný ateizmus, dedina mi umožnila oddávať sa starým kresťanským rituálom. Najviac sa mi páčilo všeobecné podávanie si rúk. Raz, keď si teta, moja takpovediac prázdninová matka, musela počas omše odskočiť a nechala ma v kostole bez dozoru, prerúčkoval som približne tri kostolné lavice. Pocit zmierenia bol veľkolepý.

No s anjelom som sa neidentifikoval pri brataní sa s každým, kto mi prišiel pod ruku, ale pri pohľade na strop kostola. Bol pomaľovaný od výmyslu sveta, a to doslovne. Súčasťou sveta, aspoň podľa kresťanskej mytológie, sú nepochybne aj anjeli. Jeden z tých na klenbe mal akési nepodarené krídla, presne ako moje vyčnievajúce lopatky. Možno ho insintný umelec iba nestihol domaľovať, alebo ho namaľoval z takého uhla, že vyzeral ako s nedorastenými krídlami. Nech už bolo ako bolo, cítil som sa nadpozemsky.

Kariéra anjela mi, bohužiaľ, vydržala iba do najbližšej jesene. Detskej lekárke sa moje krídla nepozdávali a poslala ma k ortopédovi. Ten ma vyhrešil, tresol ma po chrbte, prikázal mi vyrovnať sa a chodiť na pravidelné cvičenia. Počas pol roka sa im podarilo vraziť mi krídla naspäť do tela. Dlho som rozmýšľal, v ktorej časti mojej telesnej schránky by sa mohli nachádzať. Vyjasnilo sa mi až na hodine slohu, keď nám učiteľka oznámila: „Teraz si, deti, budete vymýšľať a napíšete mi niečo zaujímavé o vašej aktovke. A dobre si ponamáhajte hlavičky! Dajte sa unášať na krídlach fantázie a pokojne aj niečo pridajte!“

Takže anjela mi vtĺkli do hlavy. Priestor neveľmi rozľahlý, zato bol aspoň často na čerstvom vzduchu. S chuťou som sa pustil písania.

Moja aktovka

Minulý rok som mal úplne inú aktovku, ale rodičia mi kúpili túto. Na zadku má dve odrazky. Hľadali presne takú s odrazkami, a keď ju našli, kúpili mi ju. Mal som brata. Do zimy. Hrali sme hokej a pod ním pukol ľad. Jeho korčule neboli s odrazkami a ja som ho v tmavej vode vôbec nevidel. Brata vzala voda a bolo po bratovi. Keď som prišiel domov, všetci plakali, aj dedko plakal a potom nadával, lebo mu slzy zhasínali fajku. Otec ma najskôr zbil a potom ma objímal. Ja som neplakal, lebo som o tom vedel svoje.

Moji rodičia plakali ešte týždeň, dedko o čosi kratšie, lebo bol tuhý fajčiar. Keď si už všetci bez brata zvykli, všimli si, že som ostal ešte ja.

Konečne mi dali jesť a skontrolovali domáce úlohy. Potom som si ukladal veci do školskej tašky. Otec si všimol, že na nej nie sú odrazové sklíčka. Povedal, že takto nemôžem na cesty, lebo by ma mohlo zraziť auto. Ešte v ten deň zašli rodičia do obchodu a kúpili mi krásnu aktovku s odrazovými sklíčkami. Večer sme sa z nej všetci tešili, až nám tiekli slzy. Dedko sa netešil, lebo už odišiel na dedinu. Odvtedy nosím svoju školskú tašku a vôbec sa nebojím, lebo viem, že rodičia ma majú radi a nechcú, aby som zomrel.

Keďže tempo môjho písania bolo pomalé, prácu som odovzdal ako posledný a možno aj to bol dôvod, prečo si ju učiteľka prečítala ešte na hodine. Ozelenela. Vybehla z triedy a po chvíli sa vrátila aj s fasciklom, v ktorom mala údaje o každom z nás. Šmarila ho na stôl, chytila ma za ucho a vytiahla z lavice ako zajaca z klobúka. Ukazovákom rázne pichla do kolónky počet súrodencov.

„Vieš, koľko máš súrodencov?!“

„Jedného.“

„Ako sa volá?“

„Ema.“

„To je sestra. A brat?!“

„Nie je.“

„A bol?!“

„Nebol.“

„Tak prečo píšeš, že sa utopil?!“

„To som pridal.“

„Utopiť súrodenca, z rodičov urobiť cynikov a zo starého otca dokonca bezcitné monštrum?! To nie je normálne ani ako prídavok!“

Aj napriek neznámym slovám v učiteľkinom rozsudku bolo nad slnko jasné, že som dačo vyviedol.

Zazvonilo. Zomknutie učiteľkiných prstov povolilo, ucho mi blčalo. Po lícach sa mi skotúľali slzy. Všetko mi to prišlo neuveriteľne ľúto, nuž som sa dodatočne pridal k svojim predkom a rozplakal sa. Môj anjel ma sklamal a vo mne vari po prvý raz vyklíčila pochybnosť o nekonečnosti Božej lásky.

2. kapitola

Presťahovali sme sa do väčšieho mesta. V novom meste ma nikto nepoznal. Nik ani len netušil, čo za zločin som na krídlach anjela na hodine slohu v predchádzajúcom bydlisku spáchal.

Hodiny slohu, nanešťastie, nezrušili. A veta – Nebojte sa krídel vlastnej fantázie! – znie ako zlovestný prízrak asi na každej škole. Jediný rozdiel bola plocha. Kým v predchádzajúcom meste stačil na moju potupu hárok malej písanky, tu mi ponúkli priestor oveľa väčší. Dva listy formátu A4.

Opis Pamätníka SNP v Banskej Bystrici, ktorý sme v rámci školského výletu navštívili, bola pasca, ktorú na môjho anjela nastražila učiteľka slovenčiny. Učiteľka, ktorú som takmer nepoznal. Prisťahovali sme sa len pred necelými dvoma mesiacmi. Bola nižšia než tá predchádzajúca, ale na ucho by mi určite dosiahla a nepochybne mala v zásobe aj oveľa rafinovanejšie tresty.

Ponúkla nám osnovu. Mali sme sa jej pridŕžať. Osnova bola určená najmä tým, ktorí sa na nič nezmôžu. Učiteľkine slová. Vraj sa nechce dožiť dňa, keď nájde prácu, v ktorej bude iba nadpis a podpis. Tým šikovnejším dovolila písať slobodne.

Keďže som si nebol istý, do ktorej kategórie patrím, zvolil som variant s osnovou.

Otvoril som dvojhárok. Predo mnou sa rozprestrela obrovská papierová plocha, vyprahnutá púšť, a na jej konci sa chvela fatamorgána – tri jednotky: za obsah, gramatiku a tretia za úpravu. Zasnene som sa pousmial.

„Nerehoc sa a píš!“ Zo sladkých predstáv ma prebral úder, ktorý mi dlaňou zasadila do hlavy nízka a mne nie veľmi známa učiteľka.

Sklonil som hlavu a v šere vlastného tela sa pridržiaval osnovy. Myslím, že som sa jej pridŕžal absolútne. Prepísal som ju. Jediný prídavok boli osobné zámena ja a my, ktoré sa ocitli na začiatku každej vety.

Trošku ma zmiatol bod osnovy: Čo vám pripomína Pamätník SNP? Mohli sme si pomôcť príkladmi z učebnice. Veľmi ma pobavil detviansky klobúk. Predstava chlapíka, ktorý má na hlave niekoľkotonovú betónovú oštaru, ma rozosmiala. Učiteľka ma opäť udrela. Tentoraz bez komentára. Okamžite som pochopil, sklonil hlavu a neuroticky som začal kmitať perom, čo vyvolávalo dojem, že som nesmierne zaneprázdnený písaním. Dával som pozor, aby som neskončil ani prvý, ani posledný. Nechcel som riskovať, že učiteľka si prečíta môj sloh ešte na hodine, tak ako kedysi ten o školskej aktovke. Odovzdal som ho spolu s ostatnými. Keď ho učiteľka bez povšimnutia založila medzi ostatné, uľahčene som si vydýchol.

Asi o týždeň mňa a môjho spolužiaka Paľa predvolal riaditeľ školy do riaditeľne. Zalial ma studený pot, o to chladnejší, že nás predvolal školským rozhlasom. Ešte nikdy nezaznelo moje meno v médiách. Paľo očervenel. On vždy očervenel. Bol podpriemerný žiak, pri každej príležitosti sa červenal a žil neďaleko nášho sídliska. Každú jeseň sa vozil na bicykli do pol pása vyzlečený. Túžil ochorieť a uliať sa zo školy. Paľo už roky nebol chorý. Zľakol sa, že ho niekto videl a udal riaditeľovi.

Pripravoval som sa na to najhoršie. Predstavil som si, ako mi riaditeľ odkopne stoličku spopod nôh a ja visím obesený v riaditeľni. Pre istotu, aby som nebol nemilo prekvapený, som si ešte predstavil, že mi priloží revolver k temenu hlavy a môj mozog vyprskne na stenu a zabrýzga portrét Gustáva Husáka. Iné spôsoby zabitia som si predstaviť nestihol, pretože sme sa vedno s Paľom ocitli pred dverami riaditeľne. Niekto mi žeravými kliešťami zovrel žalúdok.

„Chlapci, som na vás hrdý!“ oznámil nám triumfálne riaditeľ, len čo sme vstúpili do veľkej miestnosti, kde na nás zo steny zazeral ešte nepoškvrnený Gustáv Husák.

Paľo vyvalil na riaditeľa oči a ťažko prehltol. Na tvári sa mu podarilo namiešať nový, úplne neznámy odtieň červenej, ktorý hraničil s čiernou. Odvtedy som nič také nevidel.

„Vaše výtvarné práce sa na okresnej súťaži umiestnili na prvých dvoch miestach. Dovoľte, aby som vám odovzdal diplomy a vecné odmeny!“

Keď k nám natrčil pravú ruku, obidvaja sme si inštinktívne zakryli tvár. Keďže neprichádzali žiadne údery, opatrne sme vyzreli spoza obranných pozícií. Riaditeľov široký úsmev nás presvedčil, že sme v bezpečí, a tak sme s dojatím prijali diplomy aj ceny.

„Takmer som sa posral!“ oznámil mi Paľo cestou do triedy. Červeň z tváre sa mu pomaly vytrácala. „Ja sa už v živote nebudem na jeseň bicyklovať vyzlečený!“ zaprisahával sa.

„Skús zemiak!“ napadlo mi.

Keď sme sa vracali z riaditeľne do triedy, museli sme prejsť z jednej budovy do druhej. Medzi dvoma bodmi našej trasy bola školská jedáleň a pred ňou na kope nasypané zemiaky.

„Čo?“ Paľo zneistel.

„Ak sa chceš uliať, prehltni zemiak!“ poradil som mu. „Aj ty sa staneš zemiakom. Už ťa nebudú môcť poslať do školy. Zemiak v tebe vyrastie. Všetky žily ti naplní korienkami, ale čo je najdôležitejšie, nebudeš môcť chodiť do školy, pretože cez deň budeš musieť spať. Inak by ťa zabila fotosyntéza.“ Pri slove fotosyntéza Paľo spozornel. „No jasné,“ nadchla ma predstava, že sa z Paľa stal zemiak, „rastliny cez deň dýchajú oxid uhličitý, a to by ťa ako človeka zadusilo. Aby si mohol dýchať, budeš musieť byť hore iba cez noc. Celú noc budeš môcť pozerať televíziu. Mamka ťa nezaženie do postele, za to by ju mohli zavrieť. Myslíš, že by ju nechali chodiť po slobode, keby mala na rováši smrť vlastného dieťaťa?“

„Koľko ich musím zjesť?“

„Nie zjesť, prehltnúť! Nesmieš ich rozdrviť! Vyber si nejaký menší!“

„A koľko?“ dychtivo dobiedzal Paľo.

„Čo ja viem – päť.“

Paľo zjedol päť zemiakov a dva si zobral so sebou. Pre prípad, že by sa niektoré zo zjedených neujali. Vrátili sme sa do triedy. Zo slohu som dostal dve štvorky a dvojku. Dvojku za pravopis. Na to, že som všetko odpísal z tabule, nečakaný neúspech. Nikto ma však za to neodsúdil a viacerí spolužiaci ma prijali medzi seba. Najmä tí, ktorí boli v boji proti fantázii ešte dôslednejší, pretože taktiež odpísali celú osnovu, no nepridali ani len osobné zámená ja alebo my.

Paľo naozaj prestal chodiť do školy. Dostal žltačku. Vrátil sa asi po dvoch mesiacoch a vyzeral oddýchnutý. Povedal, že mi to nikdy nezabudne a že mi bude do smrti vďačný.

3. kapitola

Na počudovanie mnohých, no najmä na počudovanie učiteľky slovenčiny zo základnej školy, ocitol som sa na gymnáziu. Na ktoré podľa jej slov nepatrím. Vraj taký typ štúdia nezvládnem, pretože nemám cieľ, a obáva sa, že ani smer. Omyl! Jeden cieľ mám – prežiť. Aj keď je pravda, že na otázku, čím chcem byť, som dosiaľ odpovedal: Nechcem byť ničím.

Na hodine matematiky, už gymnaziálnej, nás matematikár vovádzal do tajov výrokovej logiky. Ak je pravda, čo hovoril, a ak som jeho výklad pochopil správne, moje tvrdenie, že nechcem byť ničím, nie je až také nezmyselné. V reči logiky znamená: Chcem byť niečím. Ukážkový príklad negácie negácie. Prekvapilo ma, že matematika vie o mojej budúcnosti viac než ja, a predovšetkým viac než moja bývalá učiteľka.

Keďže mi gymnaziálna matematika vnukla do budúcnosti istú nádej, moju voľbu študovať práve na tomto type školy pokladám za správnu. Veď na ktorom učilišti, hoci i s maturitou, sa preberá výroková logika? Učilište nespomínam náhodou, pretože práve ono mi ponúkli ako ideálny štart do života. Ponuku som odmietol, do života som predsa vyštartoval už dávno – v okamihu prvého nádychu. Nevidím dôvod niečo opakovať. Ba čo viac, nechcem uraziť rodičov. Opakujú sa predsa len pokazené štarty.

A navyše, gymnázium sa vypína vysoko nad mestom. Výhľad z každej triedy je pompézny. Celé mesto ani na dlani. Keďže sa nadovšetko rád pozerám z okna, čo je asi jediná moja záľuba, nemohol som si vybrať lepšie. Neverím, že nejaké tunajšie učilište je situované vo vyššej nadmorskej výške. Zväčša ich stavali v závetrí továrenského komína, čo sa ako falický symbol robotníckej triedy týči do výšky a dymom bezohľadne zatemňuje nebo a všetko nad ním. Okrem toho nechcem mať po zvyšok života špinavé ruky a telo zabudnuté v montérkach.

Tak dopekla, prečo mi všetci odporúčali učilište? Ako príklad mi ponúkali spolužiačku Veroniku. Bola to tichá, pracovitá, snaživá dievčinka, mala dobré známky a skromne si vybrala učilište. Bral som to ako jej osobnú vec, a kým mi ju nepodstrkovali ako životný vzor, absolútne ma nezaujímala. Veronika mala kučeravé vlasy a pôsobila dojmom zhypnotizovanej sfingy. Počas prestávky som ju nikdy nepočul prehovoriť. Večne sedela v lavici a dolaďovala formu. Vrelá vďaka. Niečo tak nepodobné dievčaťu v rozpuku s radosťou prenechám omladine proletariátu.

Myslím, že gymnázium bola dobrá voľba.

Sotva som stihol dopísať nadpis: Prečo som sa rozhodol pre štúdium na gymnáziu, vyzvala nás profesorka slovenčiny, aby sme práce odovzdali.

Písal som úprimne, s nadšením, ako pomätený. Lenže tú úprimnosť mala do istej miery na svedomí už spomínaná profesorka slovenčiny. Keď sa na prvej hodine zjavila v triede a prihovorila sa nám, mal som pocit, že nič lepšie ma nemohlo postretnúť. Jej prejav bol osviežujúci, vety zmysluplné a štyridsaťpäť minút vyučovacej hodiny sa v mojom vnímaní skrátilo na zopár okamihov. A keď ma oslovila krstným menom – v škole pre mňa dosiaľ niečo nevídané – roztriasli sa mi kolená. Nie však príčinou deviantnej sexuálnej asociácie, ale od dojatia. Prvýkrát som mal pocit, že nie som zločinec či sviňa, a možno ani banda prašivá nebude tá správna societa, do ktorej, aspoň podľa slov učiteľov zo základnej školy, patrím.

„Som veľmi rada, že niektorí z vás prišli na našu školu s úmyslom posilniť mier, odstrániť chudobu tretieho sveta, či dokonca aktívne nadviazať na odkaz Júliusa Fučíka,“ profesorka slovenčiny začala na začiatku nasledujúcej hodiny analyzovať naše práce. Na mesto sadala hmla. „Trošku ma zarazilo, že práve študenti, takpovediac s vyššími cieľmi majú elementárne nedostatky v gramatike, o štylistike radšej taktne pomlčím.“

Zazdalo sa mi, že v učiteľkiných slovách sa zablesla irónia. Vety o mieri, Sovietskom zväze a budúcnosti mali vždy v podobných situáciách úspech. Prestal som pozorovať hmlu rozplývajúcu sa za oknom a všetku pozornosť som sústredil na dianie v triede.

„Na druhej strane našli sa aj práce, ak mám byť presná, jedna, ktorá ma síce zaujala, netajím, že svojím spôsobom aj pobavila, ale nie som si istá, či jej autor rozumie všetkému, čo napísal,“ profesorkin pohľad spočinul na mojej tvári. Sklopil som zrak, najradšej by som sa bol prepadol pod zem.

„Samuel?“

So strachom som pozrel na profesorku.

„Ste Samuel, či nie? Prepáčte, ak sa mýlim, chvíľu mi potrvá, kým si zapamätám vaše mená.“

„Som.“

„Akoby ste vysvetlili adjektívum falický?“

„Adjektívum?“

„Prídavné meno.“

„Aha. No... ako, ako,“ stále som si nebol istý, či nejde o dajakú pascu. Osem rokov zlých skúseností sa na človeku podpíše.

„Pokojne, neostýchajte sa, chcem len vedieť, či tomu slovu rozumiete.“

„Falický je odvodené od slova falus...“ začal som váhavo... „je gréckeho pôvodu, a jeden z jeho významov je predmet v tvare pohlavného mužského údu ako znak démonov plodnosti.“

„No pekne!“ rozhorčila sa spolužiačka sediaca za mnou.

„Takže mu rozumiete.“

„Tak to bolo vysvetlené v učebnici dejepisu.“

„Nemusíte sa ospravedlňovať. Aj keď prirovnať továrenský komín k falusu je možno príliš expresívne a niekto by to v spojení s robotníckou triedou mohol pokladať za nevhodné, v celkovej koncepcii textu vyznie prirovnanie adekvátne. Adekvátne vášmu rozpoloženiu, videniu a vnímaniu sveta. Napokon, ide len o školskú prácu, takže keby aj mal niekto výhrady, možno povedať, že sa len učíme. A čo sa týka vašej bývalej učiteľky, nech ju už vnímate akokoľvek, jedno sa jej musí nechať, pravopis a isté základy formulovania vás naučila celkom obstojne.“

Možno. Ibaže keď si na ňu spomeniem, mám pocit, že som sa pomočil. To som si, pochopiteľne, pomyslel. Profesorka sa na mňa usmiala. Zazdalo sa mi, že priateľsky. Prvýkrát v živote som dostal tri jednotky.

Hmla sa načisto rozplynula, mesto sa ligotalo v lúčoch jesenného slnka a ja som sa cítil úžasne.

KAPITOLA B

Rozmýšľam, prečo ti rodičia dali meno Samuel. Možno napopud starej matky zotcovej strany. Predvojnou slúžila uŽida, aj on sa volal Samuel. Vraj bol knej nesmierne ohľaduplný. Občas jej dovolil zjesť, čo zostalo zobeda. Prispomienke naňho sa vždy zachvela. Asi ho tajne, spôsobom slúžky, milovala. Druhé meno sa poňom nezachovalo. Cezvojnu ho vdobytčom vagóne deportovali dokoncentračného tábora. Stará matka mohla ten vlak dokonca počuť. Vzdušnou čiarou, azda 15 kilometrov odjej domu, sa nachádza slovensko-poľská hranica. Zapriaznivých poveternostných podmienok aj teraz počuť dunieť vlaky smerujúce doPoľska. Desivý zvuk.