Start

Lars Kepler

STALKER

Copyright © 2014 by Lars Kepler

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden Published in the Slovak language by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

Translation © 2015 by Anna Chelemendiková

Jacket design © 2014 by Hummingbirds

Photo © by Love Lannér

Slovak edition © 2015 by Ikar

Zo švédskeho originálu Stalker (Albert Bonniers Förlag, ScandBook AB, Smedjebacken 2014)

preložila Anna Chelemendiková.

Redigovala Marta Hollá.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 777. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4359-0

Kým sa nenašlo prvé telo, nikto to video nebral vážne. Link s odkazom na youtubové video prišiel na všeobecnú e-mailovú adresu Úradu kriminálnej polície. E-mail neobsahoval nijaký text a odosielateľ sa nedal vypátrať. Službukonajúci policajt vykonal svoju prácu, klikol na link, pozrel si video, usúdil, že asi ide o ťažko pochopiteľný žart, ale napriek tomu spísal protokol.

O dva dni neskôr sa traja ostrieľaní vyšetrovatelia zišli v malej kancelárii na ôsmom poschodí Úradu kriminálnej polície v Štokholme kvôli tomu istému videu. Najstarší z trojice sedel na vŕzgajúcej kancelárskej stoličke, kým zvyšní dvaja stáli. Filmová sekvencia, ktorú sledovali na veľkej obrazovke počítača, mala iba päťdesiatdva sekúnd. Ktosi roztrasenou kamerou tajne nakrútil neznámu tridsiatničku cez okno jej spálne, ako si oblieka čierne pančuchové nohavice.

Traja muži na Úrade kriminálnej polície v rozpačitom tichu sledovali ženine zvláštne pohyby. Cez neviditeľné prekážky urobila zopár veľkých krokov a párkrát si rozkročmo čupla, aby jej pančušky dobre sadli.

V pondelok ráno našli túto ženu v kuchyni radového rodinného domu v Lidingö, na predmestí Štokholmu. Sedela na zemi a mala podivne otvorené ústa. Krv ostriekala okno aj bielu orchideu v kvetináči. Žena mala oblečené len pančuchové nohavice a podprsenku. Súdna pitva, vykonaná v priebehu týždňa, preukázala, že zomrela v dôsledku vykrvácania po viacnásobných rezných a bodných ranách, ktoré vrah s neobyčajnou agresivitou smeroval na krk a tvár.

Slovo „stalker“ sa používa od začiatku osemnásteho storočia. Spočiatku malo význam „tulák“ alebo „pytliak“.

V roku 1921 zverejnil francúzsky psychiater de Clérambault štúdiu o pacientovi, ktorý mal imaginárny milostný vzťah. Tento prípad považujú mnohí za prvú odbornú analýzu stalkera.

Dnes sa za stalkerov označujú ľudia, ktorí trpia syndrómom prenasledovateľa, chorobnou posadnutosťou pozorovaním inej osoby.

Takmer desať percent ľudí sa počas svojho života stalo obeťou nejakej formy stalkovania.

Najčastejšie býva stalkerom jedinec, ktorý má alebo mal k obeti nejaký vzťah, ale veľmi často náhoda spôsobí, že presunie svoju fixáciu na cudziu osobu alebo na človeka, ktorý je z nejakého dôvodu slávny. Hoci väčšina prípadov nevedie k nijakým činom, polícia berie tento jav vážne, lebo patologická posadnutosť stalkera má v sebe určitý potenciál generovať riziko. Rovnako ako sa počas búrky môže prekrížiť výškový vietor s prízemným vetrom, roztočiť oblak a vytvoriť tornádo, môže aj jemné narušenie rovnováhy medzi stalkerovým zbožným uctievaním a nenávisťou náhle vyústiť do veľmi násilnej podoby.

1

Trištvrte na deväť, dvadsiateho druhého augusta. Po zasnených letných súmrakoch a svetlých nociach sa teraz stmievalo prekvapivo rýchlo. Pred zasklenými vchodovými dverami Úradu kriminálnej polície bola už takmer úplná tma.

Margot Silvermanová vyšla z výťahu a zamierila k bezpečnostným dverám vo foyeri. Mala oblečený čierny zavinovací sveter, obtiahnutú bielu blúzku a čierne nohavice, ktorých vysoký pás obopínal jej rastúce bruško.

Pomaly kráčala k otáčavým dverám v sklenej stene. Strážnik sedel za dreveným stolom a sledoval obrazovku. Kamery monitorovali každú časť veľkej budovy dvadsaťštyri hodín denne.

Margot si svetlé vlasy farby brezového dreva upravila do veľkého vrkoča. Mala tridsaťšesť rokov, bola po tretí raz tehotná a celá žiarila, oči sa jej leskli a líca zdravo červenali.

Po dlhom pracovnom týždni bola na ceste domov. Každý deň pracovala nadčas a už dvakrát ju upozornili, že to preháňa. Stala sa novou odborníčkou Úradu kriminálnej polície na sériových vrahov, záchvatových vrahov a stalkerov. Vražda Marie Carlssonovej bola jej prvý vlastný prípad, odkedy nastúpila na pozíciu vyšetrovateľky.

Nie sú nijakí svedkovia ani podozriví. Obeť bývala sama, nemala deti, pracovala ako produktová textárka v Ikei a bývala v radovom dome po rodičoch, po tom, ako jej otec zomrel a mama sa presťahovala do domova dôchodcov.

Maria zvykla cestovať do práce s kolegyňou, ale v to ráno ju nečakala dole na ceste Kyrkovägen. Kolegyňa teda išla za ňou domov.

Zazvonila, nazrela dnu, obišla dom a zbadala ju cez okno. Sedela na zemi s dobodanou tvárou, dokaličeným krkom, hlavou ovisnutou nabok a dokorán otvorenými ústami.

Podľa prvej správy zo súdnej pitvy existovala domnienka, že ústa vrah naaranžoval až po smrti, teoreticky však je možné, že prirodzene ostali v tejto polohe.

Posmrtná stuhnutosť sa začína v srdci a bránici, no už po dvoch minútach sa dá pozorovať na krku a lícach. V piatok večer sa po veľkom foyeri pohybovalo len zopár ľudí. Dvaja policajti v tmavomodrých svetroch sa rozprávali a unavený prokurátor odchádzal z kancelárie vypočuť väzňa.

Už vo chvíli, keď Margot vymenovali za vyšetrovateľku, tušila riziko, že bude príliš ambiciózna, lebo bude chcieť priveľa, a začne preceňovať svoje schopnosti.

Vysmiali by ju, ak by nahlas vyslovila svoje podozrenie, že tu ide o sériového vraha. Videonahrávku, v ktorej si Maria Carlssonová oblieka pančušky, videla tento týždeň už aspoň dvestokrát. Všetko nasvedčovalo, že bola zavraždená krátko po tom, ako sa video objavilo na Youtube.

Margot sa snažila o výklad jeho obsahu, ale nič sa jej na ňom nezdalo zvláštne. Ľudia nezriedka mávajú pančušky ako fetiš, no v prípade tejto vraždy nič nenaznačovalo, že by išlo práve o takúto úchylku.

Video bolo iba malým výsekom zo života bežnej ženy. Bývala sama, mala dobrú prácu a chystala sa na večerný kurz kreslenia komiksov.

Nebolo jasné, prečo sa útočník pohyboval po jej záhrade, či to bola náhoda, alebo si priebeh vraždy detailne naplánoval. No len pár minút pred vraždou ju nakrútil a musel na to mať nejaký dôvod.

Poslal link policajtom a tým im chcel niečo naznačiť.

Vrah chcel poukázať na niečo, čo sa týka tejto ženy alebo skupiny žien. Možno tým myslel všetky ženy a možno dokonca celú spoločnosť. Lenže podľa Margot nebola Maria ničím výnimočná, ani výzorom, ani správaním. Iba si navliekala pančušky tak, aby správne sedeli. Mala pritom prehĺbené vrásky na čele a našpúlené pery.

Margot dvakrát navštívila dom v radovej zástavbe na ulici Bredablicksvägen, najprv si však preštudovala forenznú filmovú dokumentáciu nedotknutého miesta činu.

Útočníkovo video pôsobilo v porovnaní s videonahrávkou, ktorú dostali policajti, ako rozprávka pre deti. Detailne zobrazené stopy po beštiálnom útoku boli desivé. Z niekoľkých uhlov bolo vidieť mŕtvu ženu, ktorá sedela na zemi v mláke tmavej krvi so široko rozkročenými nohami. Podprsenku mala dotrhanú, visela jej na jednej strane, a biely prsník vyčnieval nad záhybmi brucha. Z tváre neostalo takmer nič, len otvorené ústa a červená kaša.

Margot sa akoby náhodou zastavila pri mise s ovocím, ktorá ležala vo foyeri na stole pri sedačkách, pozrela sa na strážnika, ktorý práve telefonoval, a otočila sa k nemu chrbtom. Niekoľko sekúnd pozorovala odraz strážnika v sklenej stene oproti veľkému átriu. Zobrala si z misy šesť jabĺk a strčila si ich do kabelky.

Vedela, že šesť je priveľa, ale nedokázala prestať, kým nevzala všetky, čo tam boli. Pomyslela si, že Jenny by mohla večer upiecť malý jablkový koláč s trochou masla, ktoré skaramelizuje spolu so škoricou a s cukrom.

Jej myšlienky prerušilo zvonenie telefónu. Na displeji svietila fotka Adama Youssefa, kolegu z vyšetrovacieho tímu.

„Ešte si v práci?“ opýtal sa. „Povedz, že si, lebo sme...“

„Už sedím v aute na Klarastrandsleden,“ zaklamala Margot.

„Čo si mi chcel povedať?“

„Dostali sme ďalšie video.“

Pocítila chvenie v žalúdku a položila si ruku na zaoblené brucho.

„Ďalšie video,“ zopakovala.

„Prídeš?“

„Zastavím a otočím to,“ povedala a zvrtla sa späť. „Vybav, nech nám pošlú kópiu.“

Margot by mohla pokračovať smerom k východu, ísť domov a prenechať prípad Adamovi. Stačil by jeden telefonát a dostala by platenú rodičovskú dovolenku na rok dopredu. To by možno aj bola urobila, keby bola vedela, koľko násilia bude v jej prvom prípade.

Budúcnosť je nejasná, ale planéty sa stavajú do nebezpečných konštelácií. Práve teraz plynul jej osud krehko ako žiletka po pokojnej vodnej hladine.

Vo svetle výťahu vyzerala jej tvár staršie. Tenkú čiernu kajalovú linku bolo už ledva vidieť. Keď zaklonila hlavu, pochopila, čo mali na mysli jej kolegovia, keď vraveli, že sa podobá na svojho otca, bývalého hlavného komisára Ernesta Silvermana.

Výťah sa zastavil na ôsmom poschodí a Margot kráčala prázdnou chodbou tak rýchlo, ako so svojím veľkým bruchom vládala. Spolu s Adamom prebrali kanceláriu po Joonovi Linnovi ešte v ten týždeň, ako si policajti uctili jeho pamiatku. Margot Joonu osobne nepoznala, a preto jej to nerobilo problém.

„Máš rýchle auto,“ utrúsil Adam, keď ju uvidel, a pri úsmeve odhalil svoje špicaté zuby.

„Celkom ujde,“ pripustila Margot.

Adam Youssef mal dvadsaťosem rokov, ale tvár okrúhlu ako tínedžer. Mal dlhé vlasy a oblečené rifle, k nim voľnú košeľu s krátkym rukávom. Pochádzal z asýrskej rodiny, vyrastal v Södertälje a hrával futbal v prvej divízii za Norru.

„Ako dlho už je to video na Youtube?“ opýtala sa ho.

„Tri minúty,“ odpovedal. „Teraz je tam. Stojí pred oknom a...“

„To nevieme, ale...“

„Podľa mňa je to tak,“ prerušil ju. „Ja si to teda myslím, veď kde inde by mohol byť?“

Margot položila ťažkú kabelku na zem, posadila sa na svoju stoličku a zavolala technikom.

„Zdravím, tu Margot. Poslali ste nám kópiu?“ opýtala sa napätým hlasom. „Počúvajte ma, musím dostať miesto alebo meno, identifikovať lokalitu alebo ženu... Použite všetky zdroje, máte päť minút, robte, dopekla, čo chcete, ale dajte mi niečo, čoho sa môžem zachytiť, a potom vám sľubujem, že vás pustím užívať si piatok.“

Odložila telefón a otvorila škatuľu s pizzou, ktorá ležala na Adamovom písacom stole.

„Už si dojedol?“ spýtala sa.

Ozval sa zvuk prichádzajúcej pošty a Margot si rýchlo napchala kúsok pizze do úst. Vráska na jej čele sa prehĺbila. Klikla na súbor s videom a zväčšila ho na celú obrazovku, prehodila si vrkoč na chrbát, spustila video a odsunula stoličku dozadu, aby aj Adam dovidel.

Ako prvé zbadali osvetlené okno, ktoré sa triaslo v tme. Kamera sa pomaly približovala a o objektív sa obtrelo niekoľko listov stromov.

Margot potriasla plecami.

V osvetlenej izbe stála žena, šikmo pred televízorom, a vyjedala zmrzlinu rovno z nádoby. Teplákové nohavice mala stiahnuté a spolovice vyzlečené, spolu s ponožkou.

Pozerala televíziu, na niečom sa smiala a olizovala lyžicu. V policajnej kancelárii bolo počuť len zvuk ventilátora z počítača.

Daj mi aspoň jednu maličkosť, ktorá sa dá vystopovať, hovorila si v duchu Margot, keď pozorovala tvár ženy, krásne črty okolo očí, lícnych kostí a zátylku. Mala rozhorúčené telo, div že sa z nej neparilo. Práve docvičila. Vzor na nohavičkách bol vyblednutý častým praním a pod prepoteným tielkom presvitala podprsenka.

Margot sa naklonila bližšie k obrazovke, brucho ju tlačilo na stehná a vrkoč sa jej prehupol cez plece dopredu.

„Ostáva jedna minúta,“ povedal Adam.

Žena postavila nádobu so zmrzlinou na konferenčný stolík a odišla z izby, s teplákmi visiacimi okolo pravej nohy.

Kamera ju nasledovala, prechádzala bokom popri úzkych dverách na terasu a blížila sa k oknu do spálne, kde sa rozsvietilo a bolo vidieť ženu. Striasla zo seba tepláky a odkopla ich na kreslo, na ktorom ležal červený vankúš. Nohavice preleteli vzduchom, narazili do steny za kreslom a spadli na zem.

2

Kamera pomaly kĺzala cez tmavú záhradu, zastavila sa presne pred oknom a trochu sa zahojdala, ako keby plávala na vodnej hladine.

„Uvidela by ho, ak by sa len pozrela von,“ zašepkala Margot a pocítila, ako sa jej srdce rýchlejšie rozbúchalo v hrudi.

Svetlo z miestnosti zalialo listy ružových kríkov a vytváralo odlesky na šošovke objektívu.

Adam sedel a rukou si zakrýval ústa.

Žena si vyzliekla tielko, hodila ho na kreslo a chvíľu tam len tak stála, v spratých nohavičkách a vo fľakatej podprsenke, s pohľadom upretým na telefón, ktorý sa nabíjal na nočnom stolíku pri poloplnom pohári s vodou. Stehná mala napnuté a po tréningu dobre prekrvené, pásiky z teplákov zanechali na bruchu červené odtlačky.

Na tele nemala nijaké tetovania ani viditeľné jazvy, iba jemné biele drobné strie po tehotenstve.

Izba vyzerala ako milióny iných spální. Nebolo tam vôbec nič, čo by poslúžilo ako záchytný bod.

Kamera sa zatriasla a odtiahla.

Žena zobrala pohár s vodou z nočného stolíka a priblížila ho k ústam, keď sa video odrazu skončilo.

„Dofrasa, dofrasa,“ zakliala Margot rozčúlene. „Zase nemáme nič.“

„Pozrieme si to znovu,“ navrhol Adam.

„Môžeme si to pozrieť aj tisíckrát,“ odvrkla Margot a odsunula sa na stoličke dozadu. „Sprav to, dopekla, nech sa ti páči, ale neuvidíš ani prd.“

„Vidím tam veľa vecí, vidím...“

„Vidíš vilu, postavenú v dvadsiatom storočí, ovocné stromy, ruže, okno s tromi tabuľami, štyridsaťdvapalcový televízor, zmrzlinu Ben & Jerry,“ vymenúvala, ukazujúc rukou na počítač.

Predtým nikdy nepremýšľala o tom, akí sme si vlastne podobní. Keď sa pozrieme cez okno, široká vrstva Švédov vyzerá ako cez kopirák. Ak sa pozorujeme zvonku, zdá sa, že bývame rovnako, vyzeráme rovnako, robíme rovnaké veci a vlastníme rovnaké predmety.

„Je to úplne choré,“ povedal Adam podráždene. „Prečo nahráva takéto videá? Čo, dopekla, vlastne chce?“

Margot hľadela cez malé okno na tmavé koruny stromov v Kronoberskom parku a na mesto, ktoré žiarilo v letnom opare.

„Nepochybne je to sériový vrah,“ vyhlásila Margot. „Jediné, čo môžeme urobiť, je načrtnúť profil páchateľa, aby...“

„Ako jej to pomôže?“ skočil jej do reči Adam a nervózne si prešiel rukou po vlasoch. „On stojí pred jej oknom a ty tu rozprávaš o profile páchateľa.“

„Môže to pomôcť ďalšej.“

„No došľaka,“ zvolal Adam. „Musíme...“

„Drž chvíľu zobák,“ zahriakla ho Margot a siahla po telefóne.

„Ty drž zobák,“ odsekol Adam. „Musím predsa povedať, čo si myslím. Alebo? Podľa mňa by sme mali dať fotku tejto ženy do internetových vydaní bulvárnych denníkov.“

„Adam, počúvaj... Dúfali sme, že ju budeme vedieť identifikovať priamo, netreba na to až tak veľa, ale nemáme nič,“ odpovedala Margot. „Porozprávam sa s technikmi, no nemyslím si, že našli viac ako minule.“

„Ale ak by sme jej fotku dali do...“

„Nemám čas na hlúposti,“ prerušila ho. „Mysli na... Všetko nasvedčuje tomu, že nahráva video na Youtube rovno zo záhrady, a v takom prípade, samozrejme, existuje teoretická šanca, že ju dokážeme zachrániť.“

„To predsa hovorím aj ja.“

„Ale uplynulo už päť minút a to je pridlhý čas na postávanie pred oknom.“

Adam sa naklonil dopredu a pozeral na ňu. Unavené oči mal podliate krvou, vlasy strapaté.

„Takže sa máme len tak vzdať?“

„Je to naliehavé, ale musíme rozmýšľať pomaly,“ upokojovala ho Margot.

„Dobre,“ odvrkol podráždene.

„Útočník si verí a vie, že má pred nami náskok,“ rýchlo vysvetľovala Margot a zobrala si posledný kúsok pizze. „No čím viac sa o ňom dozvieme, tým skôr...“

„Dozvieme? Máš pravdu, ale práve teraz nemám ten pocit,“ namietol Adam a utrel si pot spod nosa. „Z predošlého videa sa nedalo nič vystopovať, na mieste činu sme nič nenašli a nebudeme vedieť vystopovať ani toto video.“

„Technicky nie, to nie je pravdepodobné, ale môžeme ho skúsiť niekam zaradiť tým, že preskúmame videá a spôsob vykonania násilia,“ odpovedala Margot a pocítila, ako sa jej dieťa pohybuje v bruchu. „Čo sme vlastne doteraz videli? Čo nám ukázal a čo vidí on?“

„Ženu, ktorá si zacvičila, je zmrzlinu a pozerá telku,“ odvetil Adam.

„Čo to vypovedá o vrahovi?“

„Že nemá rád ženy, ktoré jedia zmrzlinu... Ja neviem,“ vzdychol Adam a skryl si hlavu do dlaní.

„Vzchop sa!“

„Prepáč, ale...“

„Podľa mňa vrah zamýšľa nahrať video, ktoré zobrazuje okamih pred vraždou,“ povedala Margot. „Neponáhľa sa, vychutnáva chvíľu pred a... Chce nám ukázať živé ženy, chce ich na videu zachovať živé. Možno ho zaujímajú práve tie živé.“

„Voyer,“ vyhŕkol Adam a nepríjemný pocit mu vyvolal zimomriavky na rukách.

„Stalker,“ zašepkala Margot.

„Povedz mi, ako mám vyfiltrovať zoznam všetkých šialencov, čo sa dostali von z basy alebo z blázinca,“ povedal Adam, kým sa prihlasoval do policajného intranetu.

„Násilník, brutálne znásilnenia, syndróm prenasledovateľa.“ Adam rýchlo písal, preklikával sa a zase písal.

„Príliš veľa zhôd,“ mrmlal. „A čas nám uteká.“

„Vlož meno prvej obete.“

„Žiadna zhoda,“ vzdychol a prešiel si rukou po vlasoch.

„Sériový násilník, ktorý je nejakým spôsobom postihnutý, možno chemicky vykastrovaný,“ rozmýšľala Margot nahlas.

„Musíme zjednotiť registre, ale to potrvá,“ povedal Adam a vstal zo stoličky. „To sa predsa nedá. Čo, dopekla, urobíme?“

„Už je mŕtva,“ odpovedala Margot a naklonila sa dozadu. „Možno jej ešte ostalo pár minút, ale...“

„Neviem, či to zvládame,“ bedákal Adam. „Vidíme ju, vidíme jej tvár, jej domov... Bože, veď jej vidíme rovno do života, ale nedozvieme sa, kto to je, skôr než niekto nájde jej mŕtve telo.“

3

Susanna Kernová cítila brnenie v stehnách po behaní, keď si zobliekla vlhké nohavičky a odhodila ich smerom k stoličke.

Od svojich tridsiatich rokov behávala po päť kilometrov trikrát týždenne. Po piatkovom cvičení zvykla jesť zmrzlinu a pozerať televíziu, lebo Björn neprichádzal domov skôr než o polnoci.

Keď prijal prácu v Londýne, myslela si, že sa bude cítiť osamelo, ale veľmi rýchlo si uvedomila, ako si užíva voľné chvíle, keď je Morgan u svojho otca. Nutne potrebovala tento pokoj po tom, ako začala študovať náročný špecializačný kurz neurológie na Karolínskom inštitúte.

Rozopla si prepotenú športovú podprsenku a pomyslela si, že ju môže znovu použiť v nedeľu, než ju hodí do koša na špinavú bielizeň.

Nevedela si spomenúť, kedy naposledy bolo takéto horúce leto. Začula zvuk, ktorý pripomínal hrabanie, a obrátila sa k oknu. Záhrada vzadu bola taká tmavá, že v okne videla iba odraz spálne. Pripomínalo to divadelnú scénu alebo televízne štúdio.

Teraz vystúpila pred divákov a stála v žiare reflektorov. Len sa zabudla obliecť, pomyslela si a uškrnula sa.

Ostala takto stáť niekoľko sekúnd, aby pozorovala svoje nahé telo. Bola osvetlená ako v divadle a v odraze pôsobilo jej telo štíhlejšie, než bolo v skutočnosti.

Znovu začula škrabanie, ako keby sa niekto nechtami dotýkal okenného parapetu. Možno si tam sadol vták, ale nevidno ho v tme.

Susanna uprene hľadela na okno, opatrne sa priblížila, snažila sa niečo zazrieť cez odrazy, stiahla z postele tmavomodrú prikrývku, zahalila sa do nej a striasla sa.

Napriek vnútornému odporu podišla bližšie k oknu, naklonila sa tvárou ku sklu a zadívala sa do záhrady, ktorá vyzerala ako tmavosivý svet, ako podzemie na medirytine Gustava Dorého.

Čierna tráva, vysoké kríky, Morganova hojdačka, čo sa kolísala vo vetre, a za hračkárskym domčekom okná do zimnej záhrady, ktoré nikdy neboli otvorené.

Sklo sa zahmlilo z jej dychu, keď narovnala chrbát a siahla po závesoch. Nechala ťažkú prikrývku padnúť na zem, nahá odkráčala k dverám. Náhle mala veľmi nepríjemný pocit, že sa za jej chrbtom niečo deje. Znovu sa obrátila k oknu. V medzere medzi tmavoružovými závesmi sa zaleskol odraz svetla na tmavom skle.

Vzala z nočného stolíka telefón a vytočila Björnovo číslo. Čakala, kým to zdvihne, ale nedokázala odlepiť pohľad od okna.

„Ahoj, zlatko,“ ozval sa Björn príliš hlasno.

„Si na letisku?“

„Čo?“

„Si na...“

„Som na letisku a dávam si hamburger v O’Learys a...“

Jeho hlas sa stratil, keď niekoľko mužov vykríklo v pozadí a tlieskalo.

„Liverpool opäť skóroval,“ vysvetlil jej.

„Hurá,“ zvolala tlmeným hlasom.

„Volala mi tvoja mama a pýtala sa, čo si želáš na narodeniny.“

„Zlatá.“

„Povedal som jej, že chceš priesvitnú spodnú bielizeň,“ zavtipkoval.

„Výborne.“

Pozerala na ligotavý pás okna medzi závesmi a v telefóne to zašušťalo.

„Všetko v poriadku doma?“ opýtal sa Björn, akoby bol úplne blízko.

„Len sa trochu bojím tmy.“

„Nie je tam s tebou Ben?“

„Pred telkou,“ odpovedala.

„A Jerry?“

„Obaja na mňa čakajú,“ usmiala sa.

„Chýbaš mi.“

„Nezmeškaj lietadlo,“ zašepkala. Ešte chvíľu sa rozprávali, rozlúčili sa, poslali si pusu a spojenie sa prerušilo. Potom si spomenula na pacienta z minulej noci. Mladý muž, ktorý jazdil na motorke bez helmy, mal nehodu a utrpel vážne poranenie mozgu. Jeho otec prišiel do nemocnice priamo z nočnej zmeny. Mal oblečenú špinavú pracovnú kombinézu a na krku sa mu hompáľal respirátor.

Zahalila sa do ružového kimona, prešla do izby s televízorom a zatiahla ťažké závesy.

Miestnosť pôsobila akosi zvláštne slepo a takmer mŕtvolne ticho.

Závesy pred oknom sa zavlnili a chrbát sa jej zachvel, keď sa od nich odvrátila.

Ochutnala zmrzlinu. Bola už oveľa mäkšia a o chvíľu bude úplne dokonalá. Intenzívna chuť čokolády sa jej rozplývala na jazyku.

Susanna odložila nádobu so zmrzlinou, prešla do kúpeľne, zavrela dvere, pustila vodu, uvoľnila si vlasy z chvosta a gumičku položila na okraj umývadla.

Vydýchla si, keď ucítila, ako jej teplá voda steká po hlave, krku a celom tele. Uši vnímali hukot vody, plecia poklesli a svaly zmäkli. Namydlila sa, rukou zablúdila medzi nohy a pocítila, že chĺpky po odvoskovaní už začali znovu dorastať.

Susanna rukou utrela zahmlené sklo sklených dvierok, aby videla na kľučku kúpeľňových dverí.

Odrazu si spomenula, že vo chvíli, keď v spálni stiahla z postele prikrývku, aby si ňou zakryla telo, pravdepodobne niečo videla v okne.

Povedala si, že si to len vsugerovala. Je hlúpe takto sa strašiť. Potlačila v sebe strach a presviedčala sa, že cez okno predsa nebolo vôbec nič vidieť.

V izbe bolo priveľa svetla a v záhrade úplná tma. Na mieste, kde sa v okne odrážala tmavá prikrývka, sa jej však zdalo, že zahliadla tvár, čo na ňu civie.

O sekundu neskôr tam už nebola, a tak si pomyslela, že musela vidieť zle. No teraz sa nevedela zbaviť pocitu, že videla dobre.

Nebolo to dieťa, ale možno sused, ktorý hľadal zatúlanú mačku, pristavil sa a díval sa na ňu.

Susanna vypla vodu a cítila, ako jej srdce búši až v krku, keď si uvedomila, že dvere z kuchyne do záhrady zostali otvorené. Ako na ne mohla zabudnúť? Celé leto zvykla vetrať, aby sa večerný vzduch dostal dnu, no keď sa išla sprchovať, dvere zatvárala a zamykala.

Utrela zahmlené sklo a znovu pozrela na kľučku kúpeľňových dverí. Natiahla sa po uterák a rozhodla sa zavolať Björnovi a poprosiť ho, aby počkal pri telefóne, kým skontroluje celý dom.

4

Susanna počula smiech televízneho publika, keď odchádzala z kúpeľne. Tenké hodvábne kimono sa jej lepilo na vlhkú pokožku.

Vzduch nad podlahou bol studený.

Jej nohy zanechávali mokré stopy na zošúchaných parketách.

Za jedálenskými oknami panovala tma. Čierne sklo sa ligotalo za kvetináčmi s papraďami. Susanna mala pocit, že ju niekto sleduje, ale prinútila sa nepozerať von, nechcela sa vyľakať ešte väčšmi.

Napriek tomu sa držala ďalej od zatvorených dverí, ktoré viedli ku schodom do pivnice, keď sa blížila ku kuchyni.

Voda z hlavy jej odkvapkávala na chrbát. Končeky vlasov mala také mokré, že kvapky pretekali látkou kimona až dole k zadku.

Čím viac sa približovala ku kuchyni, tým bola podlaha studenšia.

Srdce jej v hrudi prudko bilo.

Znovu si spomenula na mladého muža s vážnym poranením mozgu. Dali mu anestetikum Ketalar. Mal pomliaždenú celú tvár, stlačenú až po temeno. Jeho otec opakoval veľmi tichým hlasom, že syn za nič nemôže. Potreboval niekoho, s kým by sa mohol porozprávať, ale Susanna nemala čas.

Teraz si predstavovala, že urastený tatko ju vyhľadal, aby ju zasypal obvineniami, a stojí pred kuchynskými dverami v špinavých montérkach.

Z televízora sa ozvala ďalšia pesnička.

V kuchyni bol prievan a dvere do záhrady boli otvorené dokorán. Tenká plastová záclona sa trepotala vnútri. Susanna pomaly kráčala dopredu. Za vejúcou záclonou sa len ťažko dalo niečo vidieť. Priamo za ňou mohol stáť človek.

Natiahla ruku, rozhrnula rozfúkané plastové pásiky, odsunula ich a natiahla sa za kľučkou.

Podlaha bola studená od večerného vzduchu, ktorý po nej prúdil. Kimono sa jej rozhalilo.

Stihla si všimnúť, že tmavá záhrada je prázdna. Kríky sa skláňali vo vetre, hojdačka sa kolísala. Zabuchla dvere. Bolo jej jedno, že do nich privrela aj kúsky záclony, chcela len rýchlo zamknúť, vytiahnuť kľúč a zmiznúť.

Položila kľúč do misky s mincami a napravila si kimono. Tak či tak, už je zamknuté, pomyslela si, a odrazu začula, ako niečo zapraskalo za jej chrbtom.

Rýchlo sa otočila a hneď sa zasmiala na vlastnej reakcii. To sa len okno v obývačke otriaslo v pántoch po tom, ako ním prestal prúdiť vzduch.

Publikom kričalo a pískalo, nesúhlasilo s hodnotením poroty. Susanna sa rozhodla zájsť do spálne po telefón a zavolať Björnovi. Práve teraz by mal čakať na svoj let. Chcela s ním hovoriť, kým bude kontrolovať dom, skôr než si opäť sadne k televízoru. Bola príliš vystrašená a bez toho sa neupokojí. Jediný problém bol, že v pivnici nie je signál. Mohla by dať telefón na hlasitý odposluch a odložiť ho uprostred schodiska.

Povedala si, že sa predsa nemusí zakrádať vo vlastnom dome, ale napriek tomu sa radšej pohybovala potichu.

Prešla okolo zatvorených dverí do pivnice, kútikom okna zazrela tmavé okná v jedálni a pokračovala k obývačke s televízorom. Vedela, že vchodové dvere po behaní zamkla, ale aj tak ich chcela skontrolovať. Len pre istotu, aby na to nemusela myslieť.

Z pootvoreného okna v obývačke fúkalo a závesy boli vťahované do úzkej štrbiny. Zamierila k jedálni a všimla si, že lúčne kvety vo váze na veľkom dubovom stole uschli, keď sa náhle zastavila.

Mala pocit, akoby sa jej celé telo premenilo na kus ľadu. Do krvi sa začal bleskurýchle uvoľňovať adrenalín.

Tri jedálenské okná fungovali ako veľké zrkadlá. Luster osvetľoval stôl a osem stoličiek, ale za nimi stála nejaká postava.

Susanna civela na zrkadlový odraz izby a srdce jej tĺklo tak nahlas, až jej hučalo v ušiach.

V dverách do haly stál človek s kuchynským nožom v ruke. Je dnu, je v dome, pochopila Susanna.

Zatvorila a zamkla kuchynské dvere, ale namiesto toho mala ujsť do záhrady.

Pomaly začala ustupovať dozadu.

Votrelec stál celkom nehybne, chrbtom otočený k jedálni, a díval sa do chodby vedúcej do kuchyne.

Veľký nôž spočíval v jeho pravej ruke a od napätia sa chvel. Susanna cúvala s pohľadom upretým na postavu v chodbe. Pravá noha sa jej pošmykla na podlahe, a keď na ňu preniesla váhu, zaškrípali parkety.

Musí ujsť von, ale ak pôjde do kuchyne, uvidí ju. Možno by stihla schmatnúť kľúč, ktorý je v miske, ale to nie je isté.

Pomaličky pokračovala v cúvaní, sledovala votrelca v poslednom okne.

Podlaha znovu zaškrípala pod jej ľavou nohou, a ona stŕpla. Uvidela, ako sa postava otočila k jedálni, pozrela sa hore a zbadala ju cez jedno z tmavých okien.

Susanna urobila pomalý krok dozadu.

Votrelec zamieril k nej. Zakňučala od strachu, zvrtla sa a utekala do obývačky.

Pošmykla sa na koberci, stratila rovnováhu, udrela sa kolenom o zem, chytila si ho rukou a zastonala od bolesti.

Stolička narazila do jedálenského stola.

Keď sa postavila, zavadila o stojacu lampu, ktorá udrela do steny a spadla na zem.

Začula za sebou rýchle kroky.

Bez obzretia vystrelila znovu do kúpeľne a zamkla sa. Vzduch bol ešte teplý a vlhký.

Toto nemôže byť pravda, panikárila.

Prešla okolo umývadla a záchodu, aby odtiahla záves na malom okne. Ruky sa jej triasli, keď sa usilovala uvoľniť prvý háčik. Bol zaseknutý. Pokúšala sa ním mykať a ostať pritom pokojná, zalomcovala ním a podarilo sa jej uvoľniť ho, keď začula škrabanie na zámke kúpeľňových dverí. Utekala späť a chytila guľatú kľučku, práve keď sa začínala točiť. Schmatla ju oboma rukami, aby pohyb zastavila, a cítila, ako jej srdce búši od strachu.

5

Votrelec zasunul skrutkovač alebo možno čepeľ noža do malej škáry na opačnej strane zámky. Susanna zvierala kľučku čo najpevnejšie, aby sa ňou nedalo točiť, ale triasla sa tak silno, až sa bála, že ju pustí.

„Panebože, toto nie je pravda,“ šepkala si sama pre seba. „Toto sa nedeje, toto sa nemôže stať...“

Rýchlo sa pozrela smerom k oknu. Bolo primalé na to, aby sa cezeň mohla hneď prepchať. Jediný spôsob, ako by mohla ujsť, je utekať k oknu, uvoľniť druhý háčik, vyraziť ho a vyšplhať sa hore, ale aj tak nepustila kľučku.

Nikdy v živote sa tak nebála. Bol to hlboký, nekontrolovateľný strach zo smrti.

Pod napätými prstami cítila, že kľučka je teplá a klzká. Z druhej strany počula kovové škrabanie.

„Haló?“ zavolala smerom ku dverám.

Votrelec sa pokúsil otvoriť dvere prudkým otočením kľučky, ale Susanna bola pripravená a kládla odpor.

„Čo chcete?“ opýtala sa ho čo najodvážnejším hlasom. „Potrebujete peniaze? V takom prípade vám rozumiem. Je to v poriadku.“ Nedostala nijakú odpoveď, ale počula, ako kov škriabal o kov, a cítila vibrácie cez kľučku.

„Môžete hľadať, ale nemáme doma nič obzvlášť cenné... Telka je pomerne nová, ale...“

Zmĺkla, lebo sa tak veľmi triasla, že jej bolo ledva rozumieť. Potichu si šepkala, že musí ostať pokojná, zadržiavať kľučku a myslieť na to, že jej strach je nebezpečný, lebo môže priviesť votrelca na zlé myšlienky.

„Moja kabelka visí na chodbe,“ povedala a ťažko prehltla. „Čierna kabelka. Je v nej peňaženka a tam sú nejaké peniaze a Visa karta. Práve som dostala výplatu a poviem vám kód, ak chcete.“

Votrelec prestal točiť.

„Okej, takže, kód je tri deväť štyri päť,“ vravela cez dvere. „Nevidela som vašu tvár, môžete zmiznúť aj s peniazmi a ja počkám dozajtra a potom nahlásim stratu karty.“

Susanna pevne držala kľučku a priložila ucho k dverám. Zdalo sa jej, že počuje, ako sa kroky vzďaľujú po podlahe, až kým reklama z televízora neprehlušila všetky ostatné zvuky.

Premýšľala, či nebola hlúposť dať mu skutočný kód, ale želala si jedine to, aby sa to skončilo. Viacej sa bála o svoje šperky, matkin snubný prsteň a náhrdelník s veľkými smaragdmi, ktorý dostala, keď porodila Morgana.

Susanna čakala pri dverách a v duchu si opakovala, že sa to ešte neskončilo, že nesmie stratiť koncentráciu ani na sekundu.

Opatrne vymenila ruku na kľučke, no pritom ju nepustila. Pravý palec a ukazovák mala stŕpnutý. Zatriasla rukou a priložila ucho na dvere.

Odhadovala, že odkedy mu dala kód, uplynula už viac ako polhodina.

Pravdepodobne to bol narkoman, ktorý zbadal otvorené kuchynské dvere a vlámal sa, aby ukradol nejaké cennosti.

Prvá časť programu sa skončila. Znovu bežala reklama a po nej pôjdu správy. Opäť vymenila ruku a čakala.

Po ďalších desiatich minútach si ľahla na zem a pozrela sa pod dvere. Nikto za nimi nestál.

Videla veľkú časť parketovej podlahy, videla pod gauč, videla žiaru z televízora.

Nič sa nehýbalo.

Zlodeji nebývajú násilní, chcú len čo najrýchlejšie a najjednoduchšie dostať svoje peniaze.

Trasúc sa postavila, znovu chytila kľučku, ticho stála s uchom na dverách a počúvala správy a predpoveď počasia.

Zodvihla sprchové stieradlo z podlahy, aby mala nejakú zbraň, nabrala odvahu a opatrne odomkla.

Dvere sa pomaly otvorili.

Z chodby videla takmer celú obývačku. Ani stopa po votrelcovi. Ako keby tu nikdy nebol.

Vyšla z kúpeľne s nohami roztrasenými od strachu. Všetky jej zmysly boli napnuté, keď kráčala do obývačky.

Niekde v diaľke zaštekal pes.

Pomaly pokračovala dopredu, videla, ako televízor osvetľuje zatiahnuté závesy, sedačku a stôl s nádobou so zmrzlinou.

Chcela ísť do spálne, zobrať si telefón, zamknúť sa v kúpeľni a zavolať políciu.

Naľavo sa leskla vitrínová skriňa so zbierkou drážďanského porcelánu, ktorú zdedil Björn. Srdce sa jej rozbúchalo silnejšie. Čoskoro prejde celú chodbu a uvidí, čo je ďalej v hale.

Urobila ešte krok smerom do obývačky, obzrela sa dookola a stihla si všimnúť, že jedáleň je prázdna, skôr než si uvedomila, že votrelec stojí pred ňou. Iba krok od nej. Štíhla postava stála a čakala na ňu pri stene, tesne pred chodbou.

Bodnutie nožom bolo také rýchle, že ani nestihla zareagovať. Ostrá čepeľ vošla rovno do hrudníka. Kov prenikol hlboko do jej tela.

Jej srdce ešte nikdy nebilo tak rýchlo ako teraz. Sekundy sa zastavili, kým ona nemohla uveriť, že sa to skutočne deje.

Nôž z nej vyšiel a zanechal po sebe pocit pálenia a úľavy. Pritlačila si ruku na ranu a cítila, ako jej teplá krv vyteká pomedzi prsty. Sprchové stieradlo spadlo na zem. Susanna sa zrútila nabok, hlava jej oťažela. Sledovala, ako jej krv strieka na lesklú látku pršiplášťa. Zdalo sa jej, že svetlo bliká a ona sa pokúša povedať, že je to len nedorozumenie, ale nedokáže hovoriť.

Susanna sa otočila s úmyslom zamieriť do kuchyne, ale na chrbte pocítila rýchle údery a pochopila, že sú to ďalšie bodnutia nožom.

Zapotácala sa, snažila sa niečoho zachytiť a narazila pritom do vitríny pri stene, až sa všetky porcelánové figúrky s rachotom prevrátili.

Srdce jej búšilo a krv presakovala cez kimono. V hrudníku pocítila obrovskú bolesť.

Zorné pole sa zmenšilo na úzky tunel.

V ušiach jej hučalo, no počula, ako votrelec niečo vykrikuje vzrušeným hlasom. Slovám však nerozumela.

Brada sa jej nadvihla, keď sa pokúsila odhrnúť si vlasy. Chcela sa zachytiť kresla, ale neudržala sa.

Nohy sa jej podlomili a padla na podlahu. Pálila ju voda v pľúcach, slabo zakašľala.

Hlava jej klesla na jednu stranu a všimla si, že pod gaučom ležia staré pukance.

Cez hučanie v hlave počula zvláštne výkriky a cítila opakované bodnutia do brucha a hrudníka.

Pokúšala sa vstať, chcela sa vrátiť do kúpeľne, ale podlaha pod ňou sa šmýkala a ona už nemala dosť síl.

Snažila sa prevrátiť nabok, lenže votrelec ju držal za bradu a bodal nožom do tváre. Už ju to nebolelo. Stále však mala dojem, že to nie je naozaj. Šok a akási abstraktná neprítomnosť sa jej v hlave miešali s jasným a intímnym pocitom, že ju niekto bodá do tváre.

Čepeľ noža znovu zasiahla hrdlo, hrudník a tvár. Pery aj líca sa naplnili teplom a bolesťou.

Susanne bolo jasné, že to už nezvládne. Ľadový strach sa otvoril ako priepasť, keď prestala bojovať o svoj život.

6

Psychiater Erik Maria Bark sedel opretý vo svojom svetlosivom kresle z ovčej kože vo veľkej pracovni s lakovanou dubovou podlahou a so vstavanou knižnicou. Tmavá tehlová vila sa nachádzala v najstaršej časti štvrte Gamla Enskede, južne od Štokholmu.

Bolo poludnie, ale mal službu a potreboval si na pár hodín zdriemnuť.

Zavrel oči a myslel na čas, keď bol Benjamin malý chlapec a chcel vedieť, ako sa mama a otec spoznali. Erik sa vtedy posadil na okraj postele a rozprával mu o tom, že naozaj existuje boh lásky Amorko. Žije medzi obláčikmi a vyzerá ako bucľatý chlapec s lukom v ruke.

V jeden letný večer sa Amorko díval zhora na Švédsko a zbadal mňa, vysvetľoval Erik svojmu synovi. Bol som práve na univerzitnej párty a predieral som sa davom na strešnej terase, keď Amorko vykukol spoza okraja svojho obláčika a vystrelil šíp, ktorý širokým oblúkom dopadol na Zem. Pofľakoval som sa, chvíľu som sa rozprával s kamarátmi, zjedol trochu arašidov a vymenil si zopár slov s vedúcim katedry. No práve vo chvíli, keď sa pohľad ženy s ryšavkastými vlasmi a pohárom šampanského v ruke stretol s mojím pohľadom, zasiahol ma šíp priamo do srdca.

Po takmer dvadsiatich rokoch manželstva sa Erik a Simone zhodli na tom, že by sa mali rozviesť. Simone sa na tom možno zhodla najviac.

Keď sa Erik predklonil, aby zhasol lampu na čítanie, zbadal svoju strhanú tvár v malom zrkadle na polici. Vrásky na čele a okolo líc boli hlbšie než predtým.

Tmavohnedé vlasy popretkávali šediny. Najvyšší čas dať sa ostrihať. Niekoľko pramienkov mu padalo cez oči a on ich odstránil tak, že zatriasol hlavou.

Keď mu Simone povedala, že stretla Johna, Erik pochopil, že je koniec. Benjamin to celé zobral pokojne, vyhlásil, že bude super mať dvoch tatkov.

Teraz má Benjamin osemnásť rokov a býva vo veľkom dome v Stocksunde spolu so Simone, s jej novým mužom, novými súrodencami a so psami.

Na Erikovom starom fajčiarskom stolíku ležalo najnovšie číslo časopisu American Journal of Psychiatry a Ovídiove Metamorfózy, v ktorých mal namiesto záložky blister tabletiek.

Za oknom s vitrážou padal dážď na sýtu zeleň ovocnej záhrady. Erik vytiahol blister z knihy, vložil si tabletku na spanie do dlane, pokúsil sa vyrátať, ako dlho potrvá, kým mu zaberie účinná látka, prepočítal to ešte raz a postavil sa. Pre istotu zlomil tabletku v strede, odfúkol z nej biely prášok, aby nechutila horko, a prehltol jednu polovicu.

Za oknom pršalo a z reproduktorov znela tlmená hudba, John Coltranes: Dear Old Stockholm.

Chemické teplo z tabletky sa mu začínalo šíriť svalmi. Privrel viečka a vychutnával si hudbu.

Erik Maria Bark bol vyštudovaný lekár, psychiater a psychoterapeut, ktorý sa špecializoval na psychotraumatológiu a krízovú intervenciu, päť rokov pracoval pre Červený kríž v Ugande.

Už štyri roky viedol v Karolínskom inštitúte prelomový výskumný projekt, ktorý sa týkal využitia hlbokej hypnózy v skupinovej terapii. Bol členom The European Society of Hypnosis a mnohí ho považovali za popredného svetového odborníka na klinickú hypnózu.

Teraz bol Erik súčasťou malého tímu, ktorý sa špecializoval na akútne traumatických a posttraumatických pacientov. Pravidelne pomáhali polícii a prokuratúre pri komplikovaných výsluchoch obetí trestných činov.

Často využíval hypnózu, aby sa svedok uvoľnil a bol schopný roztriediť si spomienky v stresujúcich situáciách.

O tri hodiny mal byť Erik na porade v Karolínskom inštitúte a dúfal, že dovtedy si pospí.

Ale zbytočne.

Ihneď upadol do hlbokého spánku a snívalo sa mu, ako vlečie starého, bradatého muža cez zaprataný dom.

Simone naňho práve volala spoza zatvorených dverí, keď mu zazvonil telefón. Erik sa strhol a načiahol sa po fajčiarskom stolíku. Srdce mu silno búšilo od silnej úzkosti, ktorá sa dostaví, keď vás niekto vytrhne zo stavu hlbokého uvoľnenia.

„Simone,“ vyslovil mrzuto.

„Ahoj, Simone... Neviem, ale možno by si mala prestať s tými francúzskymi cigaretami,“ zavtipkovala Nelly svojím lakonickým spôsobom. „Prepáč, že to hovorím, ale znieš takmer ako chlap.“

„Takmer,“ usmial sa Erik a pocítil ťažobu v hlave po tabletke na spanie.

Nelly sa zasmiala zdravým zvonivým smiechom.

Nelly Brandtová bola psychologička a Erikova najbližšia kolegyňa zo skupiny odborníkov vo Fakultnej nemocnici Karolinska. Bola vysoko kvalifikovaná, vedela tvrdo pracovať a zároveň bola veľmi vtipná, občas dosť vulgárnym spôsobom.

„Prišli policajti a sú totálne neodbytní,“ oznámila mu a Erik si až teraz uvedomil, ako vystresovane znie jej hlas.

Pretrel si oči, aby zaostril pohľad, a usiloval sa vnímať Nellino rozprávanie o tom, že policajti práve priviedli svedka, ktorý je v akútnom šoku.

Erik žmúril oproti oknu do ulice, dažďové kvapky bubnovali na sklo.

„Kontrolujeme jeho somatický stav a robíme rutinné testy,“ pokračovala. „Krv a moč... Stav pečene, funkciu obličiek a štítnej žľazy.“

„Dobre.“

„Erik, vyšetrovateľka sa pýtala práve na teba... Je to moja chyba, povedala som jej, že si najlepší.“

„Nemusíš mi lichotiť,“ zamrmlal a vstal. Trochu sa zapotácal, prešiel si rukou po tvári a, opierajúc sa o nábytok, kráčal k písaciemu stolu.

„Ty si však naozaj najlepší,“ odpovedala mu veselo.

„Áno, ale ja...“

„Takže poviem policajtom, že si na ceste.“

Pod stolom ležal pár zaprášených čiernych ponožiek, spolu s účtenkou z taxíka a nabíjačkou na telefón. Keď sa zohol, aby zodvihol ponožky, podlaha sa k nemu začala čoraz väčšmi približovať, a keby sa nezachytil rukou, spadol by na zem.

Predmety na stole sa mu vzďaľovali a približovali a videl ich dvojmo. Strieborné perá v stojane odrážali svetlo.

Natiahol sa po poloprázdny pohár s vodou, aby sa trochu napil, a pomyslel si, že sa musí vzchopiť.

7

Fakultná nemocnica Karolinska patrí medzi najväčšie nemocnice v Európe a má vyše pätnásťtisíc zamestnancov. Trochu bokom od obrovského nemocničného areálu sa nachádza oddelenie klinickej psychológie. Zhora pripomína vikinskú loď z nástennej maľby v jaskyni, ale keď sa k nemu priblížite cez park, nelíši sa od ostatných budov. Nikotínovožltá omietka fasády bola ešte mokrá po daždi, hrdzavá voda stekala odkvapovými rúrami a v stojane na bicykle bolo uzamknuté predné koleso bicykla. Pneumatiky auta pomaly štrkotali, keď Erik zabáčal na parkovisko.

Nelly naňho čakala na schodoch a držala dva hrnčeky s kávou. Erik sa musel usmiať, keď uvidel jej spokojný úsmev a žartovne zachmúrený pohľad.

Nelly bola dosť vysoká a štíhla, odfarbené vlasy mala vždy dokonale upravené a tvár vkusne namaľovanú.

Erik trávil veľa času s ňou aj s jej manželom Martinom, hoci Nelly by nemusela pracovať, lebo jej manžel bol hlavným majiteľom firmy Datametrix Nordic.

Keď zbadala, ako Erikovo BMW parkuje, vykročila mu v ústrety, pofúkala jeden z hrnčekov a opatrne sa napila, skôr než postavila hrnček na strechu auta a otvorila zadné dvere.

„Neviem, o čo ide, ale máme tu pani vyšetrovateľku, ktorá je zjavne dosť pod tlakom,“ povedala mu a postavila jeden z hrnčekov medzi sedadlá.

„Ďakujem.“

„Vysvetlila som jej, že nám vždy ide o dobro pacienta,“ pokračovala, kým si sadala do auta a zatvárala za sebou dvere. „Dofrasa!

Bože, prepáč... Máš vreckovku? Rozliala som kávu... Na tvoje sedadlo.“

„Nechaj tak.“

„Nahneval si sa? Nahneval,“ vzdychla.

Vôňa kávy sa šírila autom a Erik na chvíľu zatvoril oči.

„Nelly, môžeš mi, prosím, vysvetliť, čo chceli?“

„Až tak dobre sme si nesadli s tou protivnou... Teda, chcem povedať milou policajtkou.“

„Je niečo, čo by som mal vedieť, skôr než pôjdem dnu?“ opýtal sa a otvoril jej dvere.

„Povedala som jej, že môže počkať v tvojej pracovni a pohrabať sa ti v papieroch.“

„Vďaka za kávu... Za oba hrnčeky,“ odvetil a spoločne vystúpili z auta.

Erik zamkol auto, vložil si kľúče do vrecka, rukou si prešiel po vlasoch a zamieril na oddelenie.

„To o tom hrabaní sa v papieroch som jej nepovedala,“ zakričala za ním Nelly.

Erik vyšiel hore schodmi, zabočil doprava, vytiahol zamestnaneckú kartu, vyťukal kód a pokračoval ďalšou chodbou až do svojej pracovne. Ešte vždy bol ospalý a myslel na to, že musí rýchlo prevziať kontrolu nad tabletkami. Zvykol po nich zaspať príliš hlboko. Takmer ako keby sa utopil. Jeho chemické sny začínali byť klaustrofobické. Deň predtým sa mu sníval strašný sen o dvoch psoch, ktoré zrástli dohromady, a pred týždňom zaspal tu na klinike a mal sexuálny sen s Nelly. Nevedel si spomenúť na detaily, ale kľačala pred ním na kolenách a odovzdávala mu studenú sklenenú guľôčku. Myšlienky sa mu rozplynuli, len čo zbadal vyšetrovateľku, ako sedí za jeho pracovným stolom s nohami vyloženými na okraji smetného koša. Jednou rukou si držala objemné brucho a v druhej držala plechovku kokakoly. Mračila sa, bradu mala sklopenú a dýchala pootvorenými ústami. Policajný odznak a preukaz ležali na písacom stole, unavene na ne ukázala rukou.

„Margot Silvermanová... Kriminálna polícia.“

„Erik Maria Bark,“ predstavil sa a podali si ruky.

„Ďakujem, že ste prišli tak rýchlo,“ povedala a olízala si pery.

„Máme svedka v šoku... Všetci hovoria, že by ste mali byť pri ňom. Pokúsili sme sa ho vypočuť už štyrikrát, ale...“

„Chcem len pripomenúť, že v našej skupine špecialistov sme piati a ja osobne nezvyknem byť prítomný na výsluchoch zločincov alebo ľudí podozrivých zo zločinov.“

Odraz stropnej lampy sa zaleskol v jej svetlých očiach. Vlnité vlasy sa jej postupne uvoľňovali z hrubého vrkoča.

„Okej, ale Björn Kern nie je podozrivý. Pracuje v Londýne a práve bol v lietadle na ceste domov, keď niekto zavraždil jeho manželku,“ vysvetlila mu a stlačila plechovku od koly tak silno, až tenký kov zapraskal.

„Viem o tom,“ odpovedal Erik.

„Vzal si taxík z Arlandy a našiel ju zavraždenú,“ pokračovala vyšetrovateľka. „Nevieme presne, čo všetko urobil, ale bol aktívny. Vláčil svoju mŕtvu manželku po celej vile... Nevieme, kde pôvodne ležala, našli sme ju uloženú v posteli v spálni... Upratoval a zmýval krv... Hovorí, že si nič nepamätá, ale nábytok bol rozmiestnený inak a krvavý koberec sa točil v bubne práčky... Našli ho viac ako kilometer od domu, všimol si ho sused, kráčal po ceste, bosý a v zakrvavenom obleku.“

„Určite môžem byť prítomný pri výsluchu, no poviem vám na rovinu, že je nesprávne nútiť ho, aby poskytol akékoľvek informácie.“

„Musí už prehovoriť,“ namietla tvrdohlavo a znovu stlačila plechovku.

„Chápem, že vás to frustruje, ale ak naňho budete príliš tlačiť, môže to v ňom vyvolať psychózu... Dajte mu čas a bude svedčiť.“

„Už ste v minulosti pomohli polícii, však?“

„Veľakrát.“

„No teraz... Je to druhá vražda v poradí, v sérii vrážd.“

„V sérii,“ zopakoval Erik.

Margotina tvár získala sivastý nádych a tenké linky okolo očí vyzerali vo svetle lampy výraznejšie.

„Snažíme sa dostať sériového vraha.“

„Okej, rozumiem, ale pacient musí...“

„Tento vrah sa dostal do aktívnej fázy, len tak sám od seba neprestane,“ prerušila ho. „A Björn Kern je podľa mňa stelesnená katastrofa. Najprv príde a pomení všetko na mieste činu, skôr než dorazí polícia... A teraz z neho nevieme vypáčiť, ako to vyzeralo na začiatku.“

Spustila nohy na zem, šepla len tak pre seba, že už musia začať, a potom chvíľu sedela s vystretým chrbtom a zhlboka dýchala.

„Ak ho teraz vystresujeme, môže sa stať, že sa navždy uzavrie,“ prehovoril Erik, otvoril skriňu z brezového dreva a vyberal z nej kameru v koženkovom obale.

Margot vstala, postavila plechovku na stôl, vzala si svoj policajný odznak a ťažkými krokmi sa vybrala k dverám.

„Samozrejme, rozumiem, že je preňho sakramentsky nepríjemné myslieť na to, čo sa stalo, ale musí sa vzchopiť a...“

„Áno, no je to viac než len nepríjemné... Môže sa stať aj to, že si na to v tejto chvíli vôbec nebude vedieť spomenúť,“ povedal Erik. „Lebo to, čo opisujete, znie ako posttraumatický stresový syndróm a...“

„To sú len slová,“ prerušila ho a líca jej zahoreli od podráždenosti.

„Psychická trauma môže akútne zablokovať...“

„Prečo? Ja na také neverím,“ vyhŕkla.

„Ako možno viete, v hipokampe sa triedia naše spomienky, čo sa týka času a priestoru... A potom sa informácie prenesú do prefrontálnej kôry,“ vysvetľoval Erik trpezlivo a ukázal pritom na svoje čelo. „No toto všetko sa zmení, ak nastane podráždenie, šok... Keď amygdala identifikuje hrozbu, aktivuje sa autonómny nervový systém a to, čo sa nazýva os kortizolu a...“

„Okej, stačí, chápem. V mozgu sa deje kopa vecí.“

„Dôležité je, že stres na tejto úrovni spôsobí, že spomienky sa neuložia ako za bežných okolností, ale v afektívnom stave... Sú ako keby zmrazené, ako ľadové kocky, každý kúsok zvlášť... Uzavreté.“

„Rozumiem, hovoríte, že robí, čo môže,“ konštatovala Margot a položila si ruku na brucho. „Ale Björn možno videl niečo, na základe čoho budeme vedieť zastaviť sériového vraha. Musíte ho upokojiť a dokopať ho k rozprávaniu.“

„O to sa budem snažiť, ale neviem vám povedať, ako dlho to potrvá. Pracoval som v Ugande s ľuďmi, ktorí prežili traumy počas vojny... Ich životy boli totálne rozvrátené. Treba skúšať postupne – bezpečie, spánok, rozhovor, cvičenie, lieky...“

„A čo hypnóza?“ opýtala sa so sileným úsmevom.

„Iba ak nemáte prehnané očakávania, pokiaľ ide o výsledky, ale áno, určite... Niekedy môže ľahšia hypnóza pomôcť pacientovi usporiadať si myšlienky tak, že o nich dokáže rozprávať.“

„Momentálne by som súhlasila aj s tým, že by sme priviedli koňa, ktorý by ho kopol do hlavy, ak by to malo priniesť výsledky.“

„Áno, no tu sme na inom oddelení,“ pripomenul jej Erik sucho.

„Prepáčte, som trochu nervózna, keď som tehotná,“ povedala a Erik počul z jej hlasu, ako sa premáha, aby to znelo zmierlivo.

„Ale musím nájsť paralelu s prvou vraždou, potrebujem vzorec, aby sme mohli vytvoriť profil vraha, a zatiaľ nemám nič.“

Stáli pred miestnosťou, v ktorej sa nachádzal pacient. Dvaja policajti v uniformách čakali pred dverami.

„Pre vás je to dôležité,“ povedal Erik, „ale uvedomte si, že on práve našiel svoju manželku zavraždenú.“

8

Erik nasledoval Margot do jednej z miestností. Bola zariadená dvoma kreslami, gaučom, nízkym bielym stolíkom, dvoma stoličkami, automatom na vodu s plastovými pohármi a so smetným košom.

Na podlahe pod parapetom stál pomliaždený kvetináč a vinylový koberec bol špinavý od vysypanej zeminy.

Vo vzduchu viselo napätie, stres a pot. Muž stál vo vzdialenejšom rohu, akoby sa snažil čo najviac vzdialiť.

Keď zbadal Erika a Margot, vykročil ku gauču, ale chrbtom ostal obrátený k stene. Bol veľmi bledý, mal zmätený pohľad a oči podliate krvou. Na svetlomodrej košeli, ktorá sa mu vyvliekala z nohavíc, sa črtali mapy od potu.

„Dobrý deň, Björn,“ oslovila ho Margot. „Toto je Erik, pracuje tu ako lekár.“

Muž sa nedôverčivo pozrel na Erika a znovu sa presunul do rohu.

„Dobrý deň,“ pozdravil Erik.

„Nie som chorý.“

„Nie ste, ale to, čo ste prežili, vás oprávňuje na využitie zdravotnej starostlivosti,“ odpovedal Erik vecne.

„Vy neviete, čo som prežil,“ namietol muž a zamrmlal si niečo pre seba.

„Viem, že ste nedostali žiadne lieky na upokojenie,“ skonštatoval Erik úplne pokojne. „No chcem, aby ste vedeli, že tá možnosť je tu vždy, ak...“

„Prečo by som, dočerta, mal brať tabletky?“ prerušil ho. „Pomôžu mi vari nejaké tabletky? Bude to potom dobré?“

„Nie, ale...“

„Stretnem potom zase Sannu?“ zakričal. „To sa nestane – alebo áno?“

„To, čo sa stalo, už nezmeníme,“ vyslovil Erik vážne. „No váš postoj k tomu, čo sa stalo, sa zmení bez ohľadu na to, čo urobíte...“

„Vôbec nechápem, čo mi tu rozprávate.“

„Len sa pokúšam nájsť spôsob, ako vám vysvetliť, že to, čo teraz cítite, je len fáza a že sa môžete rozhodnúť prijať moju pomoc pri prechádzaní týmto procesom.“

Björn sa očami stretol s jeho pohľadom a opäť sa pohol, šúchajúc sa chrbtom o stenu.

Margot postavila diktafón na malý stolík, zaznamenala dátum, čas a mená prítomných osôb.

„Toto je piaty rozhovor s Björnom Kernom,“ ukončila úvod a otočila sa k mužovi, ktorý sa rukou opieral o operadlo gauča.

„Björn, porozprávali by ste nám vlastnými slovami o...“

„O čom?“ opýtal sa rýchlo. „O čom?“

„O tom, ako ste prišli domov,“ odvetila Margot.

„Prečo?“ zašepkal.

„Lebo chcem vedieť, čo sa stalo a čo ste videli.“

„No čo také, proste som sa vrátil domov, nemôžem vari prísť domov?“

Chytil sa za ucho a zalapal po dychu. Erik si všimol, že mu krvácajú hánky na oboch rukách.

„Čo ste povedali?“ zopakovala Margot unaveným hlasom.

„Prečo sa pýtate? Neviem, prečo sa ma ešte vypytujete. Dofrasa...“

Björn zavrtel hlavou a rukami si nervózne pretrel ústa aj oči.

„Chcem, aby ste vedeli, že tu, v tejto izbe, ste v bezpečí,“ povedal Erik. „Myslíte si, že sa nemôžete uvoľniť, myslíte si, že je to nemožné, ale je to možné.“

Muž zaboril necht do tapety na stene a odtrhol z nej tenký prúžok.

„Toto si myslím ja,“ ozval sa, no nepozrel sa na nich. „Ja si myslím, že musím všetko urobiť odznovu, ale tentoraz správne... Musím ísť domov a znovu vojsť do dverí a všetko bude správne.“

„Čo myslíte tým správne?“ opýtal sa Erik a podarilo sa mu zachytiť jeho pohľad.

„Viem, ako to vyznieva, ale predstavte si, že to tak je, to predsa nemôžete vedieť.“ Urobil rukou gesto, ako keby ich chcel umlčať.

„Môžem vojsť dnu, prejsť cez prah a zavolať na Sannu... Vie, že som jej niečo doniesol, vždy mám pre ňu niečo, tašku z duty free obchodu... A ja si vyzujem topánky a pokračujem ďalej...“

Vyzeral úplne zlomene.

„Na podlahe je zem,“ zašepkal.

„Bola na podlahe zem?“ opýtala sa Margot.

„Držte hubu,“ zakričal Björn, až mu preskočil hlas.

Pošliapal zem na podlahe, zobral druhú rastlinu v črepníku a šmaril ju o stenu. Plastový kvetináč s lomozom praskol, zemina sa rozsypala a popadala za gauč.

„Dopekla so všetkým,“ vzlykal Björn.

Stál so zvesenou hlavou, oboma rukami opretý o stenu, a na zem vypustil trochu slín.

„Björn?“

„Bože, takto sa to nedá,“ bedákal plačlivým hlasom.

„Björn,“ prehovoril Erik pomaly. „Margot je tu, aby sa dozvedela viac o tom, čo sa stalo. Je to jej práca. Mojou prácou je pomôcť vám. Som tu pre vás... Bežne pracujem s ľuďmi, ktorí to majú ťažké, s ľuďmi, ktorí prežili veľké straty a zažili otrasné veci... Veci, ktoré by nikto nemal zažiť, ale ktoré, žiaľ, tiež patria k životu niektorých z nás.“

Muž neodpovedal. Iba potichu plakal. Tmavé oči, podliate krvou, sa mu leskli.

„Chcete ostať tam, kde ste?“ opýtal sa Erik pokojne. „Nechcete si sadnúť do kresla?“

„Je mi to jedno.“

„Aj mne...“

„Dobre,“ zašepkal Björn a otočil sa k nemu.

„Som informovaný o vašom prípade a viem, čo ste odpovedali, ale je to moja práca, ponúknuť vám pomoc, ktorá je dostupná... Môžem vám dať lieky na upokojenie. Neodstránia to zlé, ale zmiernia vnútornú paniku.“

„Môžete mi pomôcť?“ zašepkal muž po chvíli.

„Môžem vám pomôcť urobiť prvý krok... K tomu, aby som vás previedol najťažšou fázou,“ vysvetlil Erik pokojne.

„Začínam sa triasť, keď myslím na prah u mňa doma... Musel som vtedy prejsť cez iný prah, cez nesprávny prah.“

„Chápem, čo cítite.“

Björn si opatrne prešiel po perách, ako keby ho boleli.

„Chcete, aby som si sadol?“ opýtal sa opatrne a šibol pohľadom na Erika.

„Ak je to pre vás pohodlnejšie.“ odvetil mu.

Björn si po prvýkrát sadol a Erik ucítil na sebe Margotin pohľad, ale neobzrel sa.

„Ako to vyzerá, keď prechádzate cez nesprávny prah?“

„Nechcem na to myslieť.“

„Ale pamätáte si to?“

„Môžete odstrániť... paniku?“ zašepkal muž Erikovi.

„To rozhodnutie je na vás,“ odpovedal Erik. „Ale ja tu rád ostanem sedieť a porozprávam sa s vami, spolu s Margot... Alebo sa porozprávame len my dvaja... A môžeme tiež skúsiť hypnózu, to vám môže pomôcť prekonať tie najhoršie veci.“

„Hypnózu?“

„Niektorí si myslia, že to dobre funguje,“ odpovedal Erik jednoducho.

„Nie,“ usmial sa Björn.

„Hypnóza je len kombinácia uvoľnenia a sústredenia.“

Björn sa zasmial bez zvuku s ústami zakrytými rukou, postavil sa z gauča, popri stene sa opäť presunul do kúta a otočil sa k Erikovi.

„Myslím, že by sme mohli skúsiť lieky, ako ste povedali...“

„Dobre,“ prikývol Erik. „Môžem vám dať Stesolid. Poznáte tento liek? Bude vám teplo, budete uvoľnený a budete sa cítiť oveľa pokojnejšie.“

„Okej, dobre.“

Björn niekoľkokrát udrel dlaňou do steny a prešiel k automatu na vodu.

„Poprosím sestričku, nech vám prinesie tabletku,“ povedal Erik. Opustil izbu a v tej chvíli si bol istý, že Björn Kern čoskoro požiada o hypnózu.

9

Dom na Lill-Jans plan 4 sa odlišoval od okolitých budov. Tmavú fasádu zdobili gotické vzory s bordúrami, arkiermi, pilastrami a klenutými oblúkmi.

Na prízemí boli zatiahnuté závesy, inak by sa dalo vidieť priamo do okien.

Erik s miernymi pochybnosťami skontroloval papierik s adresou a prešiel veľkou bránou. Nikomu o tomto nepovedal.

V žalúdku cítil chvenie, keď sa blížil k dverám. Na schodisku bolo počuť pokojnú klavírnu hudbu. Pozrel na hodinky, uvedomil si, že prišiel trochu priskoro, a rozhodol sa počkať pri bráne.

Na jar objavil so svojej poštovej schránke leták o hodinách klavíra a tak trochu unáhlene objednal intenzívny kurz pre svojho syna Benjamina, ktorý slávil v lete osemnáste narodeniny.

Nikdy nie je neskoro naučiť sa hrať na hudobnom nástroji, pomyslel si.

On sám vždy sníval o tom, že vie hrať na klavíri, sedí si osamote a hrá Chopinovo melancholické nokturno. Deň pred narodeninami ho však Nelly upozornila, že človek nemusí byť psychológ, aby pochopil, že je to len projekcia jeho vlastného sna na Benjamina.

Erik nakoniec narýchlo objednal synovi vodičský kurz v autoškole. Benjamin sa potešil a podľa Simone to bolo veľkorysé.

Bol presvedčený, že kurz hry na klavíri zrušil, ale ráno dostal e-mail s pripomienkou, že dnes má prvú hodinu.

Erik sa cítil veľmi trápne, napriek tomu sa rozhodol ísť na prvú lekciu sám a dať tomu šancu. Predstava, ako ide domov a posiela

SMS, že už hodiny zrušil, mu vírila hlavou, kým sa vracal k dverám, zdvíhal prst a stláčal zvonček.

Klavírna hudba neprestávala znieť, ale začul rýchle ľahké kroky na podlahe.

Malé dieťa otvorilo dvere, bolo to dievča, približne sedemročné, s veľkými svetlými očami a strapatými vlasmi. Na sebe malo domáce oblečenie posiate škvrnami a v rukách plyšového ježka.

„Mama práve učí,“ povedalo tichým hlasom. Pekná hudba prúdila bytom.

„Mám termín na siedmu... Prišiel som na hodinu klavíra,“ vysvetlil.

„Mama hovorí, že človek by mal začať, keď je malý,“ odvetilo dievčatko.

„Ak chce byť dobrý, ale to ja nemusím,“ usmial sa. „Ja budem rád, ak si klavír nebude zapchávať uši alebo sa nepovracia.“

Dievča sa predsa len usmialo.

„Môžem vám zobrať kabát?“ spomenulo si, že sa má opýtať.

„A unesieš ho?“

Položil svoj ťažký kabát na útle plecia dievčatka a sledoval, ako mizne za vysokou skriňou ďalej v hale.

Asi tridsaťpäťročná žena k nemu kráčala po chodbe. Zdalo sa, že je zahĺbená do myšlienok, ale možno len sústredene počúvala hru na klavíri. Krátke čierne vlasy, chlapčenský účes a oči schované za malými okrúhlymi slnečnými okuliarmi. Pery boli svetloružové a vyzeralo to, že vôbec nie je namaľovaná. Napriek tomu pôsobila ako francúzska filmová hviezda.

Pochopil, že to ona je Jackie Federerová, učiteľka klavíra. Koženú sukňu dopĺňal riedko pletený čierny sveter a ploché balerínky.

„Benjamin?“ opýtala sa.

„Volám sa Erik Maria Bark, vlastne som objednal lekcie pre svojho syna, Benjamina... Mal to byť narodeninový darček, ale ja som mu o ňom nepovedal... A radšej som prišiel sám, lebo v skutočnosti som to ja, kto sa chce naučiť hrať.“

„Vy sa chcete naučiť hrať na klavíri?“

„Ale možno som na to pristarý,“ rýchlo dodal.

„Poďte ďalej, len dokončím hodinu.“

Nasledoval ženu cez chodbu a všimol si, že pri chôdzi sa končekmi prstov jemne dotýka steny.

„Benjamin, samozrejme, dostal iný darček,“ vysvetlil Erik. Žena otvorila dvere a hudba zosilnela.

„Zložte sa,“ vyzvala Erika a sadla si na okraj gauča.

Do izby dopadalo svetlo zvonku, z vysokého okna, ktoré smerovalo do dvora plného zelene.

Šestnásťročná dievčina sedela s vystretým chrbtom za čiernym klavírom. Hrala náročnú skladbu, mykala telom, prevracala strany s notami, jej prsty utekali po klávesoch a nohy jemne stláčali pedále.

„Zachovaj správny takt, prosím,“ povedala Jackie s vysoko zdvihnutou bradou.

Dievča sa začervenalo, ale pokračovalo v hraní. Hoci to znelo fantasticky, Erik videl na Jackie, že nie je spokojná.

Napadlo mu, že je možno bývalá svetová hviezda, významná koncertná klaviristka, ktorú by mal poznať. Jackie Federerová, diva, ktorá aj doma nosí slnečné okuliare.

Skladba sa skončila, tón chvíľu pretrval, vybledol a doznel, keď dievča uvoľnilo pravý pedál a tlmiče stlmili struny.

„Dobre, dnes to znie oveľa lepšie,“ pochválila Jackie žiačku.

„Ďakujem,“ zamumlalo dievča, pozbieralo si noty a ponáhľalo sa preč.

V izbe nastalo ticho. Veľký strom z dvora vrhal rozhojdané zelené tiene na svetlú drevenú podlahu.

„Tak vy chcete hrať na klavíri,“ povedala Jackie a vstala z gauča.

„Vždy som o tom sníval, ale nikdy z toho nič nebolo... Samozrejme, nemám žiadne nadanie,“ dodal Erik rýchlo. „Mám hudobný hluch.“

„To je naozaj smutné,“ odvetila tlmeným hlasom.

„Áno.“

„Tak to teda skúsme,“ navrhla a dotkla sa rukou steny, ako keby sa o ňu chcela oprieť.

„Mami, zmixovala som džúsy,“ zvolalo dievčatko a vošlo do izby s podnosom a pohárom džúsu.

„Opýtaj sa hosťa, či je smädný.“

„Ste smädný?“

„Ďakujem ti veľmi pekne, to je od teba milé,“ povedal Erik a trochu sa napil. „Aj ty hráš na klavíri?“

„Som lepšia než mama v mojom veku,“ odpovedalo dievča, ako keby to bola veta, ktorú už veľakrát počulo.

Jackie sa usmiala a trochu nemotorne pohladkala svoju dcéru po strapatých vlasoch a po krku, kým sa znovu otočila k Erikovi.

„Predplatili ste si dvadsať hodín,“ pripomenula mu.

„Často sa mi stáva, že niečo preženiem,“ priznal sa Erik.

„A aký je váš cieľ?“

„Mojím ozajstným snom je zahrať si sonátu alebo... nokturno od Chopina,“ odvetil Erik a cítil, ako sa červená. „Ale rozumiem, že musím začať s nejakou primitívnou detskou pesničkou.“

„Môžeme pracovať so Chopinom, ale najskôr asi s nejakou etudou.“

„Ak sa dá, s nejakou krátkou.“

„Madeleine, podaj mi, prosím, Chopina... Opus 25, prvú etudu.“ Dievča hľadalo na poličke, ktorá bola hneď pred Jackie, vytiahlo zložku a vybralo z nej noty. Až vo chvíli, keď vložilo papier mame do ruky, si Erik uvedomil, že jeho učiteľka je slepá.

10

Erik sa musel v duchu usmievať, keď sedel pred čiernym lakovaným klavírom, na ktorom bolo malými zlatými písmenami napísané C Bechstein, Berlin.

„Musíte si dať nižšie stoličku,“ upozornilo ho dievčatko.

Erik vstal a znížil stoličku tým, že ňou niekoľkokrát poriadne zatočil.

„Začneme pravou rukou a budeme sa jej držať, ale niektoré tóny zahráme ľavou.“

Hľadel na ženinu bledú tvár, rovný nos a napoly otvorené ústa.

„Nepozerajte sa na mňa, pozerajte sa na noty a na klávesy,“ napomenula ho, natiahla sa cez jeho plece a jemne položila malíček na čierny kláves. Vnútri klavíra zaznel vysoký tón.

„Znížené e sa volá es... Začneme s prvou časťou, ktorá sa skladá zo šiestich tónov, šiestich šestnástin,“ povedala a zahrala tóny.

„Dobre,“ zamrmlal Erik.

„Kde som začala?“

Stlačil kláves a zaznel tvrdý zvuk.

„Použite malíček.“

„Ako ste vedeli, že...“

„Lebo je to prirodzené. Hrajte už.“

Prebíjal sa hodinou, sústreďoval sa na jej pokyny, dával dôraz na prvý tón zo šiestich, ale cítil sa stratený, keď mu pridala niekoľko ďalších tónov s ľavou rukou. V určitej chvíli sa opäť dotkla jeho ruky a pripomenula mu, že nemá mať napäté prsty.

„Okej, ste unavený, na tomto mieste skončíme,“ konštatovala Jackie vecne. „Išlo vám to dobre.“

Dala mu pokyny na ďalšiu hodinu a poprosila dcéru, aby ho odprevadila. Prešli okolo zatvorených dverí s nápisom „Vstup zakázaný!“ Bol napísaný detským písmom na veľkej tabuľke.

„To je tvoja izba?“ chcel vedieť Erik.

„Iba mama smie vojsť dnu,“ odvetilo dieťa.

„Keď som ja bol malý, tak do mojej izby nesmela ísť ani mama.“

„Naozaj?“

„Nakreslil som lebku a zavesil ju na dvere, ale myslím, že tam aj tak chodila, lebo som mal občas vymenenú posteľnú bielizeň.“ Večerný vzduch vonku bol chladivý. Erik mal pocit, akoby počas lekcie ani nedýchal. Chrbát mal taký napätý, až ho bolel, a stále sa cítil akosi zvláštne trápne.

Po príchode domov si dal dlhú horúcu sprchu a zavolal učiteľke klavíra.

„Áno, tu Jackie.“

„Dobrý večer, tu Erik Maria Bark. Váš nový žiak, veď viete...“

„Dobrý,“ vydýchla prekvapene.

„Volám, aby... som sa ospravedlnil. Premrhali ste kvôli mne celý večer a... Chápem, že som beznádejný prípad, príliš neskoro som...“

„Išlo vám to dobre, presne ako som povedala,“ odvetila Jackie.

„Robte cvičenia, ktoré som vám dala, a čoskoro sa uvidíme.“ Nevedel, čo jej má povedať.

„Dobrú noc,“ rozlúčil sa a zložil.

Skôr než si ľahol do postele, pustil si Chopinov Opus 25, aby pochopil, o čo sa vlastne snaží. Keď počul majstrovskú hru Maurizia Polliniho, mohol sa len smiať.

11

Slnko žiarilo vysoko nad stromami a bielo-modrá plastová páska sa chvela v slabom vetre. Jej jemný tieň tancoval na asfaltovej ceste.

Policajti minuli čierny Lincoln Towncar, ktorý sa pomaličky presúval po ceste Stenhammarsvägen, zatiaľ čo sa zrkadlový odraz zelených záhrad kĺzal po kapote ako nočný tieň.

Margot Silvermanová odbočila k obrubníku a opatrne zaparkovala za policajným autom. Chvíľu ostala sedieť s rukou na ručnej brzde.

Myslela na to, ako veľmi chceli identifikovať Susannu Kernovú, skôr než vyprší čas, po hodine pochopili, že už je neskoro, ale aj tak pokračovali.

Margot a Adam išli za unavenými IT expertmi a dozvedeli sa, že link na video nebolo možné v tom čase vypátrať.

Tesne po druhej v noci už boli kriminalistickí technici na mieste a celé územie medzi ulicami Bromma kyrkväg a Lillängsgatan uzavreli.

Počas dňa prebiehalo obzvlášť náročné vyšetrovanie na mieste činu a zároveň pokus o výsluch manžela obete, pri ktorom mal pomáhať psychiater Erik Maria Bark.

Policajti klopali na dvere v celom okolí, pozreli si všetky nahrávky z okolitých dopravných kamier a Margot si dohodla schôdzku s Adamom aj s technikom, ktorý sa volal Erixon.

Zhlboka sa nadýchla, zobrala si tašku z McDonaldu a vystúpila z auta.

Pred barikádou na Stenhammarsvägen ležala kôpka kvetov a horeli tri sviečky. Niekoľko šokovaných susedov sa stretlo na fare, ale väčšina ľudí nevybočila zo svojej každodennej rutiny a nezrušila víkendové plány.

Nemali nijakých podozrivých.

Susannin exmanžel bol spolu s ich spoločným synom práve na futbalovom ihrisku na Kristinebergu, kde ho zastihli policajti. Keď ho vzali bokom, aby mu oznámili zlé správy, už vedeli, že na čas vraždy má alibi.

Margot sa dopočula, že len čo mu to povedali, vrátil sa na futbalové ihrisko a prijímal od chlapca jeden trestný kop za druhým.

Ráno dala Margot skupine pokyny na začatie vyšetrovania, aj keď ešte nemali svedectvo ani forenzné výsledky.

S osobitným dôrazom na čerstvo prepustených sexuálnych delikventov mali vystopovať všetkých zločincov prepustených z väzby alebo psychiatrických kliník za posledné roky a následne vypracovať bližšie špecifikácie skupín páchateľov.

Margot zložila papierovú tašku, zatiaľ čo stále prežúvala jedlo, a podala ju policajtovi v uniforme.

„Musím jesť za piatich,“ poznamenala.

Unaveným pohybom si nadvihla plastovú pásku ponad hlavu a ťažkým krokom zamierila k Adamovi, ktorý čakal pred bránou.

„Len aby si vedel, nejde o žiadneho sériového vraha,“ povedala stroho.

„Už som počul,“ odvetil a nechal ju prejsť bránou prvú.

„Vedenie,“ povzdychla si. „Čo si, dopekla, myslia? Bulvárne noviny budú špekulovať, je im jedno, čo povieme my, polícia je pre nich len korisť a my musíme konať podľa pravidiel, je to ako strieľať do zasraného vedra.“

„Chytať ryby vo vedre,“ opravil ju Adam.

„Nevieme, ako médiá ovplyvnia páchateľa,“ pokračovala. „Môže mať pocit, že je príliš na očiach, a začne byť opatrný, stiahne sa... Alebo, naopak, pozornosť len posilní jeho ego a začne byť príliš odvážny.“

Svetlo z reflektorov svietilo cez okná domu, ako keby sa v ňom nakrúcal film alebo fotili módne fotky. Kriminalistický technik Erixon otvoril plechovku kokakoly a čo najrýchlejšie sa napil, akoby bola v prvých bublinkách nejaká zvláštna sila. Mal spotenú tvár, pod bradou sa mu hompáľalo rúško a biela ochranná kombinéza sa napínala pre objemné brucho.

„Hľadám Erixona,“ povedala Margot.

„Hľadajte obrovský krémeš, ktorý plače, keď mu poviete číslice päť a dva,“ vtipkoval Erixon, keď jej podával ruku.

Kým si Margot s Adamom obliekali tenké ochranné odevy, Erixon ich informoval, že na vonkajších schodoch sa mu podarilo získať odtlačok gumenej podrážky veľkosti štyridsaťtri, ale všetky stopy vnútri boli zničené a kontaminované, lebo manžel obete upratoval.

„Všetko nám trvá päťkrát dlhšie,“ hundral, utierajúc si pot z líc bielou vreckovkou. „Nie je to síce rekonštrukcia v bežnom zmysle slova, ale mám nejaké teórie o priebehu a môžeme sa o nich porozprávať.“

„A čo telo?“

„Pozrieme sa na Susannu, ale bola premiestnená a... Veď viete.“

„Uložená do postele,“ dodala Margot.

Erixon jej pomohol zapnúť zips na ochrannom odeve, Adam si vyhrnul rukávy na svojej neforemnej kombinéze.

„Mohli by sme natočiť reláciu pre deti o troch krémešoch,“ povedala Margot a položila si obe ruky na brucho.

Zapísali sa do zoznamu osôb, ktoré vstúpili na miesto činu, a išli za Erixonom k vstupným dverám.

„Ste pripravení?“ opýtal sa Erixon a odrazu znel veľmi vážne. Obyčajný domov, obyčajná žena, obyčajný život a o pár minút návšteva pekla.

Vošli dovnútra, ochranná páska zašušťala, dvere sa za nimi zatvorili a pánty zakvílili ako zajac lapený do pasce. Denné svetlo sa vytratilo a ostrý prechod z letného dňa do tmavej chodby bol trochu nepríjemný pre oči.

Chvíľu len tak stáli, kým si oči nezvykli.

Vzduch bol teplý a na ráme dverí a okolo zámky aj kľučky bolo vidieť krvavé odtlačky rúk, ktoré vyzerali ako z hororu.

Vysávač bez nadstavca stál na podlahe na plastovej fólii. Z hadice vytekala tmavá krv.

Adamovo rúško sa zachvelo pred jeho ústami a na čelo mu vystúpili kvapôčky potu.

Nasledovali Erixona po lesklých nášľapných doskách do kuchyne. Na linoleu boli krvavé stopy nôh. Stopy boli nedbalo utreté a prekrývali ich ďalšie stopy. Jeden z kuchynských drezov bol upchatý mokrými papierovými utierkami a v kalnej vode plávalo sprchové stieradlo.

„Zobrali sme Björnovi odtlačky nôh,“ povedal Erixon. „Najprv tu pobehoval v zakrvavených ponožkách a potom naboso... Ponožky hodil medzi kuchynský odpad.“

Odmlčali sa a spolu pokračovali do chodby, ktorá spájala kuchyňu s jedálňou a obývačkou.

Miesto činu sa postupne menilo a rozoberalo počas toho, ako pokračovalo vyšetrovanie.

Aby neprišli o dôkazy, kriminalistickí technici začali zaisťovať odpadové kontajnery a zaparkované autá v okolí, monitorovali zápach a iné premenlivé okolnosti.

Zvyčajne sa miesto činu preskúma úplne celé a k telu a samotnému miestu vraždy sa pristupuje s opatrnosťou.

Obývacia izba bola intenzívne osvetlená. Pred ťažkým pachom krvi sa nedalo skryť. Chaos bol zvláštnym spôsobom zamaskovaný, lebo nábytok bol vyčistený a vrátený na miesto.

Včera večer Margot pozerala video, v ktorom Susanna stála v tejto izbe a jedla zmrzlinu lyžicou rovno z obalu.

Lietadlo hlučne pristávalo na neďalekom letisku a spôsobilo, že vitrínová skriňa sa zatriasla. Margot si všimla, že porcelánové figúrky v nej ležali, ako keby spali.

Muchy bzučali nad krvavým tampónom pohodeným za gaučom. Voda vo vedre mala tmavočervenú farbu a po podlahe sa tiahli farebné pásy. Bolo možné vidieť, akým spôsobom sa podlaha utierala, mokré škvrny boli nad soklami a okolo nábytku.

„Najprv sa pokúsil vysať krv vysávačom,“ vysvetľoval Erixon.

„Neviem, ale snažil sa to utrieť a vysušiť kuchynskými utierkami a papierovými obrúskami.“

„Nič si nepamätá,“ podotkla Margot.

„Takmer všetky pôvodné krvavé stopy sú zničené, ale tu mu trochu ušlo,“ pokračoval Erixon a ukázal na tenký krvavý striekanec na tapete.

Použil starú techniku a natiahol osem drôtov od steny medzi fľakmi, aby našiel priesečník – bod, z ktorého striekala krv.

„Toto je presne to miesto... Nôž smeroval šikmo zhora, dosť hlboko,“ povedal Erixon rýchlo. „A je to, samozrejme, jedno z prvých bodnutí.“

„Lebo stála,“ šepla Margot.

„Lebo ešte vládala stáť,“ potvrdil Erixon.

Margot sa pozrela na skriňu s ležiacimi porcelánovými figúrkami a pomyslela si, že Susanna sa musela zatackať a naraziť do skrine, keď sa pokúšala ujsť.

„Táto stena bola očistená,“ ukázal Erixon. „Teraz trochu teoretizujem, ale pravdepodobne k nej stála chrbtom a zosunula sa dole... Možno sa trochu otočila, kopala nohami... Lebo tam nejaký čas ležala s prepichnutými pľúcami.“

Margot sa poriadne naklonila dopredu a uvidela krv, ktorá sa dostala za gauč, šikmo zdola, možno bola vykašľaná.

„Ale krv pokračuje týmto smerom alebo to tak prinajmenšom vyzerá. Susanna bojovala ako besné zviera...“

„Vieme aspoň, kde ju Björn našiel?“ opýtal sa Adam.

„Nie, ale tu sme našli veľké množstvo krvi,“ odpovedal Erixon a ukázal prstom.

„A tiež tamto.“ Margot naznačila hlavou smerom k oknu.

„Áno, bola tam, ale odtiahol ju tamto... Bola na viacerých miestach, už ako mŕtva, ležala na gauči a... V kúpeľni a...“

„A teraz je teda v spálni,“ uzavrela Margot.

12

„Och bože,“ zavzdychal Adam priškrteným hlasom.

Bola zakrytá dekou až pobradu.

„To je bežné,“ povedal Erixon.