Start

Text © 2015 by Slávka Koleničová

Cover design © 2015 by Juraj Śramko

Slovak edition © 2015 by Ikar

Redigovala Anna Šikulová.

Korigovala Martina Šebeková.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 717. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4198-5

Možno nám nie je daný len jeden osud... Možno ich máme viac a ostáva na nás, ktorý si vyberieme.

1

„Tak som sa sním rozišla, Šiška. Definitívne.“ Pozrela som napriateľku, čakala som, že sa bude tváriť aspoň trochu súcitne či chápavo, no tá si iba nezaujato obzerala nalakované nechty.

Moje dramatické vyhlásenie, podčiarknuté príslušnou farbou hlasu, ňou ani nehlo. „Počula si ma?!“ vybuchla som rozčúlene.

Ľuba namňa uprela hnedé oči. Tancoval jej vnich smiech, márne sa snažila ovládnuť pobavený výraz, ktorý sa jej vytrvalo tlačil naopálenú pehavú tvár. „Hej?“ opýtala sa zastreto. „Akoľký raz, moja?“

Urazene som ohrnula pery. „No dovoľ... Včera to rozhodne nebola len nejaká bežná hádka!“

Zasmiala sa. „Lucifer, pokiaľ si dobre spomínam, tak ani tie predtým. Avôbec, vy dvaja ste ako talianski manželia. Najprv si hrkútate, potom sa posekáte, ty chvíľu trucuješ, sľubuješ rozchod, on kajúcne odprosí, udobríte sa... atak ďalej. Never ending story.“

Sklonila som hlavu. Asi má pravdu. Náš vzťah sAndrejom bol ako krehká loďka narozbúrenom mori. Odsamého začiatku. Dokonca som ani nevedela odhadnúť, koľko ráz sme sa zaten čas rozišli aopäť začali spolu chodiť. Respektíve ja som sa knemu zakaždým vrátila. Pôsobil namňa ako magnet.

Aja som bola slabá, aby som odolala jeho príťažlivosti. „Tentoraz je to iné,“ prehovorila som duto.

„Ale, prosím ťa,“ hodila rukou. „Čo vás nepoznám? Ručím ti zato, že keď sa vrátiš zLevíc, on bude zasa ako baránok aty sa mu vrhneš okolo krku ako seňorita zošpanielskej telenovely.“

„Nie, Šiška,“ oponovala som jej, „už nie. Vieš, čo ten dement včera urobil?“

Ľuba sa vkresielku trochu pomrvila. Prehodila si nohu ceznohu, lakeť si oprela okoleno, bradu si vložila dodlane. Potom sa namňa zadívala. „Tak hovor!“

Nedala som sa dlho núkať. Ostatne, ako vždy, keď sme sa sAndrejom povadili. Ľuba bola moja najlepšia kamarátka, poznali sme sa už odškôlky, spolu sme študovali itrávili voľný čas. Dokonca sme sa rozhodli prerovnaký odbor – zdravotná sestra. Teraz pracujeme vtej istej nemocnici, ona nanovorodeneckom oddelení, ja nadetskom. Hovorili sme si úplne všetko. Preberali sme každučký problém aspolu hľadali riešenia. Bola mi viac ako sestra, ktorú som nikdy nemala. Hoci ani sRasťom, ktorého odmala volám Tino, nemám zlý vzťah. No on je jednoducho chalan, preto je to sním ako sbratom občas ťažké. Aj keď si ma skoro vždy trpezlivo vypočuje asnaží sa ma pochopiť. PriĽube tento problém nemám. Navyše zacelé tie roky sme sa ani raz vážnejšie nepohádali, čo mi nikto nechce veriť. Ale je to tak. Zároveň som sa mohla spoľahnúť, že všetky dôvernosti ostanú iba medzi nami. Sostatným sa vždy rada podelila. Preto som dnes ksebe domov pozvala iba ju, ikeď som mohla zvolať babinec apovedať osvojom rozhodnutí aj zvyšku nášho verného päťlístka. Lebo sAndrejom som to naozaj skončila.

Zhlboka som sa nadýchla aspustila som: „Včera mal Rado, Ajov kamoš, narodky. Šli sme dolokálu, tam kde vždy, anajskôr bolo celkom fajn. Chalani trocha blbli, spomínali všelijaké hovadiny zminulosti, fakt sme sa dobre bavili. Potom, keď som už prestala počítať rundy, lebo aj ja som mala dosť, dostal Ajo šibnutý nápad. Ako darčekový bonus kRadovým narodkám by som vraj mohla nastole predviesť striptíz.“

Ľuba sa vystrela. „Čo???“

Naokamih sa mi predočami zjavila Andrejova tvár, rozhorúčená odalkoholu, ajeho mútny pohľad. Pohľad, ktorý mi aj teraz vyvolával husiu kožu.

Spustila som plecia aveľkého plyšového zajaca, svojho maskota averného spoločníka počas bezsenných nocí, som zovrela očosi pevnejšie. Tvár som si ukryla dojeho bielej hebkej kožušinky. „Dobre počuješ,“ zamrmlala som. „Chcel, aby som holá tancovala nastole.“

„Sviniar!“ vyprskla Ľuba.

Prehltla som ľútostivý vzlyk. SAndrejom som chodila vyše pol roka, no nezažili sme len zlé chvíle. Najmä vposteli bol neprekonateľný. Akeď sme šli von, nebolo baby, ktorá by naňho nevyvaľovala oči. Nasvoju vypracovanú postavu bol primerane hrdý, najradšej nosil obtiahnuté tričká, vlete zasa tielka bezrukávov aneodmysliteľné bermudy. Prirodzene, záujem nežného pohlavia ho nesmierne tešil. Mňa zasa nadchýnalo, že ten krásny chalan je iba môj. Lenže teraz je sovšetkým koniec. Navždy adefinitívne.

Zdvihla som hlavu aoprela sa ostenu. Vtejto časti ju chránil doma tkaný farebný handričkový koberec. Ten som predčasom vydrankala odbabiny, pôvodne ho posmrti starého otca chcela odložiť dotruhlice napovale. Napamiatku. Ja som ju však presvedčila, že by sa náramne hodil domojej izby. Nakoniec zavážila praktická stránka veci – aspoň si priposteli nevyšúcham stenu napôvodnú farbu, ako sa to stalo Rasťovi. Odvtedy tento doplnok zožal niekoľko obdivných reakcií.

Nohy, doteraz prekrížené vtureckom sede, som si vystrela, lebo mi už začali tŕpnuť. No netŕpli mi iba nohy. Celé vnútro som mala zmeravené, sčasti ľútosťou, sčasti žiaľom. Ako sa mám vyrovnať stým, že Andreja už nikdy neuvidím? Prečo to vôbec urobil? Prečo sme sa nemohli normálne zabaviť apotom ísť domov ako vždy? Prečo dostal ten debilný nápad, dočerta?!

Ľuba trpezlivo čakala, výnimočne mlčanlivá. Videla, že som ešte nepovedala všetko. Vytušila, že práve ten úsek bude najdôležitejší, to je ten zlom, apreto som sa rozhodla dať Andrejovi definitívne zbohom. Aj to, že sa mi otom ťažko hovorí.

„Šiška...“ Musela som preglgnúť. Hrdlo, vyschnuté smútkom, sa vzoprelo anechcelo pustiť ďalšie slová. „Bolo to hrozné! Všetci sa rehotali ako strelení, nik sa ma nezastal. Dokonca začali skandovať, aby ma vyprovokovali.“

Ľuba zovrela pery. „Donesiem ti vodu?“

Zavrtela som hlavou. „Nechcela som to urobiť, Šiška. Bránila som sa, prosila som Aja, aby sme radšej šli domov, no vysmial sa mi. Vraj čo robím fóry. Veď je to len zábava azasvoju kostru sa predsa hanbiť nemusím. Dokonca by som mohla aj niečo získať! Keď budem fakt dobrá, chalani mi určite strčia zanohavičky zopár eur.“ Sťažka som vydýchla. „Cítila som sa ako nejaká štetka.“

Ľubin výraz už nebol pobavený. Jej orieškové oči postupne získali odtieň tmavej čokolády, líca sfarbil rozhorčený rumenec, čelo preťali vrásky. „Vždy som tvrdila, že je kretén,“ zasipela. „Ale teraz sa prekonal!“

Zočí sa mi vykotúľali slzy. „Apotom, keď som vstala, že teda pôjdem domov sama, vyskočil ajednu mi strelil. Vraj som jeho baba abudem ho poslúchať.“

Priateľka ohúrene zalapala podychu.

„Už chápeš, že to tentoraz naozaj myslím vážne? Nemôžem sním viac byť. Bojím sa ho.“

Vyjavene prikyvovala.

„Dnes sa mi už asi sto ráz snažil dovolať. Oesemeskách amailoch ani nehovorím. Všade tvrdí, že ho to hrozitánsky mrzí, je to strašné nedorozumenie avraj sa to nikdy nemalo stať.“ Ticho som potiahla nosom. „Asľubuje, že ak mu to odpustím, už sa naalkohol nikdy ani nepozrie.“

Ľube sa konečne vrátila reč: „Dúfam, že si mu neuverila!“

Sklesnuto som vykrivila kútik úst. „Poslala som ho dopaže. Navždy.“

Znova sa odmlčala. Asi vsnahe spamätať sa ztoho, čo práve počula. Vedela som, že oAndrejovi stratila akékoľvek ilúzie už ponašej prvej hádke. Aj vtedy sa opil, bol kumne hrubý aona namňa naliehala, aby som sa sním okamžite rozišla. Neúspešne. Neskôr pochopila, že tak ľahko nás odseba nedostane, auž ma iba utešovala, keď som sa sťažovala. No toto bolo priveľa inaňu. „Podliak!“ zvolala zrazu. „Dávno mi došlo, aký je! Vždy sa správal ako namyslený pako, zametal stebou, ako sa mu zapáčilo, aty si mu zakaždým odpustila. Ale teraz fakt nesmieš!“

„Veď práve...“ vzlykla som.

Znechutene si odfúkla. „Nechápem, ako si to sním tak dlho vydržala. Ale to je už teraz jedno. Mala by si si konečne nájsť normálneho chalana... Ako je trebárs Emo. On by si toto kumne určite nikdy nedovolil.“

Namiesto odpovede som sa načiahla kstolu, kde mám škatuľu spapierovými vreckovkami. Aby nevidela môj skeptický výraz. Ona vážne porovnáva svojho suchára sAndrejom??? Veď tí dvaja sú rozdielni ako oheň avoda! Emil, vysoký, chudý, tichý, presný opak utáranej amoletnej Ľuby, nedávno skončil piaty ročník nafarmácii. Každú voľnú chvíľku, ak sa nepripravoval naskúšky, venoval jej, správal sa skutočne milo aslušne. No Andrejovej kráse aživelnosti sa nemohol vyrovnať ani zďaleka.

Trpko som sa uškrnula. „Hm, sEmom si mala skrátka šťastie.“

„Šťastie?“ Ľuba sa zasmiala, hoci trochu silene. Neznášala patetické výrazy. „Netrep. Ahlavu hore, dievča. Uvedom si, že si zasa voľná! Padaj von avrhni sa dovíru života. Pomeste behá toľko pekných chalanov – len čakajú nato, aby ťa mohli zbaliť!“

„Jasné,“ zamrmlala som zachmúrene, „poničom inom ani netúžim.“

Šibalsky namňa žmurkla. „Vieš čo? Mám lepší nápad. Využi našu babskú jazdu. Veď znás piatich budeš vlastne jediná, ktorá si môže naplno užívať!“ Naokamih sa zarazila. „Teda, ak nepočítam Micu. Ale tá si dosmrti nikoho nenájde.“

Vystrela som chrbát azaklonila hlavu. Nado mnou sa rozprestierala obrovská koláž vyskladaná zmojich významných životných míľnikov. Nachádzali sa tam fotky odbábätka až posúčasnosť, obrázky platonických lások, vysnených idolov ireálnych chalanov, sktorými som kedy chodila, kamarátky, spolužiačky, skrátka každý, kto premňa čosi znamenal. Všetko som to poprekladala pohľadnicami zdovoleniek arôznymi drobnosťami, kuktorým som mala nejaký vzťah. Dohromady to vyzeralo naozaj fajn. Koláž dokonca pútala väčšiu pozornosť než koberec podňou. Nikto sňou nemal problém. Okrem Andreja. Nezniesol, že sa každý deň dívam nachalanov, ktorých som poznala predním, atrval natom, aby som nástenku strhla. Odmietla som. Zbytočne som mu vysvetľovala, že tá zbierka je premňa len nostalgická spomienka aľúbim iba jeho. Nedal sa učičíkať. Nasledovala ďalšia zmnožstva hádok, teraz som však bola rada, že som sa vtedy nedala zlomiť aneposlúchla som ho.

„Šiška, nechaj to tak. Vieš, zatiaľ iba môj rozum pochopil, že sme sa rozišli.“ Znova som sa naňu zadívala. „Srdce sa stým stále akosi nechce zmieriť. Začať si sniekým novým, nato momentálne naozaj nemám chuť.“

Ľuba sa uškrnula. „Nikdy nehovor nikdy, moja. Pamätáš sa naMilana?“

Prikývla som. Natoho týpka sa fakt nedalo zabudnúť. Stretli sa nadiskotéke, asi predrokom, aĽuba sa doňho bezhlavo zamilovala. Nerozprávala oinom, len aký je Minko skvelý, ako vie úžasne bozkávať, má zmysel prehumor aje perfektný bubeník. Hral skamarátmi vamatérskej hudobnej skupine OUTCRY asvojmu názvu naozaj neostávali nič dlžní. Zgaráže, vktorej skúšali, sa večne ozýval ohlušujúci rev atreskot bubnov. Potom, tri mesiace poich prvom verejnom koncerte, ju Milan poslal kvode. Stali sa známymi afanúšičky sa onich doslova trhali. Ľuba sa okamžite zmenila naslzavé údolie. Tvrdila, že jej život sa skončil, vkuse sa ho snažila prilákať späť abola presvedčená, že sa donikoho iného už vživote nezaľúbi. Odva týždne stretla Emila akontakty naMilana odvšadiaľ bezváhania vymazala.

„Ale to bolo niečo iné,“ namietla som. „Milan sa stebou rozišiel, lebo mu stúpla sláva dohlavy. Ajo...“

Ľuba rezignovane hodila rukou. „Lucifer, stebou dnes nie je rozumná reč. Radšej idem.“ Nonšalantne vstala, prihládzajúc si dlhú kvetovanú sukňu. „Trochu si to uprac vhlave, ujasni si, čo vlastne chceš, apotom znova hodíme reč, okej?“ Oči jej padli namôj rádiobudík. Výraz vtvári sa jej vsekunde zmenil arozbehla sa dopredsiene: „Doriti!“

Myklo ma. NaĽubin slovník som bola zvyknutá, dokonca vedela hrešiť aj šťavnatejšie. No toto slovo vomne opäť vyvolalo nepríjemné spomienky navčerajšok. Vyskočila som narovné nohy. „Čo je?!“ letela som zaňou.

Priateľka vkĺzla dosandálov. „Krucinál, už som mala byť vmeste! Mám rande sEmom!“ Nezdržiavala sa zapínaním remienkov. Zkomody schmatla kabelku ahorúčkovito hľadala mobil. „Musím mu cinknúť, že meškám! Čau!“

Vzápätí zmizla, vpredsieni ponej zostal len závan jemnej kvetinovej vône.

Kdesi nado mnou zaznela tichá hudba zrádia. Votrela sa mi douší, zaplietla sa donepokojného sna, avďalšom okamihu mi spod viečok definitívne zahnala spánok. Nechcelo sa mi však pohnúť ani malíčkom. Cítila som únavu, zmysly som mala čudne otupené, ostala som teda ležať. Aký je dnes deň? Prečo mám vlastne vstávať? No nemusela som sa veľmi namáhať. Namôj vkus až prehnane veselo mi to vzápätí čiastočne objasnil moderátor: „Je nedeľa, päť hodín ráno...“ Vzdychla som si. Aja musím vstávať dopráce.

Vymotala som sa spod paplóna, naširoko zívajúc. Mala som zasebou strašnú noc. Snívali sa mi samé hlúposti, samozrejme, kvôli Andrejovi. Včera sa knám dovalil asi polhodinu poĽubinom odchode apodľa zaužívaného scenára chcel prosíkať omilosť. Smola. Naši boli doma, ovšetkom vedeli amama ho ani nepustila hore. Pekne spisovne, ako správna učiteľka, si to sním rázne vybavila cezdomáci telefón – nech sa okamžite prace kadeľahšie, odkundesi ako on nemajú pomojom boku čo robiť aaby sa kumne už nikdy neodvážil ani len priblížiť. On sa však nevzdal. Počkal, kým niektorý zosusedov pôjde domov, aprešmykol sa zaním. Potom nám asi pätnásť minút vytrvalo klopkal nadvere. Až kým dopredsiene nevbehol rozčúlený ocko acelý ten cirkus neukončil. Hoci bol odAndreja skoro ohlavu nižší aani zďaleka sa mu nemohol vyrovnať objemom svalovej hmoty, nebojácne sa predneho postavil anacelú chodbu zreval, aby okamžite vypadol, lebo to bude dosmrti ľutovať. Nato nasledoval akýsi čudný šuchot. Hneď zaním Andrejov prekvapený protest anakoniec tresnutie dverami. Čo presne sa vtedy udialo, som pochopila neskôr. Keď som šla vysypať smeti. Narohožke ležali kvety, čiastočne polámané. Tak to bol ten šuchot – ocko mu kyticu pravdepodobne vyšklbol ašmaril ju preč. Andrej si ma totiž zakaždým takto udobroval. Zrejme si myslel, že aj tentoraz to bude stačiť, no prerátal sa. Pokrátkom záchvate smiechu som nakoniec kvety zdvihla avložila ich doma dovázy. Tie chúďatká nemôžu zato, že ich kúpil korunovaný somár.

Zívajúc som nohou zahmatala – kde mám šľapky? Och, musím si švihnúť! Minúty mám presne vyrátané a... Rýchlo som uvažovala, koho striedam vslužbe. Trochu sa mi uľavilo. Keby som chvíľku meškala, Timea ztoho nebude robiť veľké haló. Už ma pozná. Aj ja ju.

Vzala som zostolíka mobil askontrolovala si displej. Včera, poneúspešnej návšteve unás doma, pokračoval Andrej tradične prosebnými mailami aesemeskami. Keď som teraz zočila počet neprečítaných správ, videla som, že ho to dlho neprestalo baviť. Poslednú mi poslal niečo popol štvrtej ráno.

Nemilosrdne som vymazala celú schránku, ani som tie správy nečítala. Načo aj? Jednak som nemala čas, jednak som presne vedela, čo vnich nájdem – prosby oodpustenie, nekonečné vysvetľovania, sľuby, ktoré itak nikdy nedodrží. Vtomto bol nepredvídateľne rovnaký. Lenže ja, môj milý, tentoraz neustúpim!

Mobil som položila nastolík aodkráčala dokúpeľne. Tam som rozsvietila všetky svetlá, nech môžem preskúmať škody natvári. Výrazná fialovo-modrá podliatina, ktorá mi trónila nasánke, ma zaskočila. No super... Čo stým? Pokúsila som sa zľahka si našuchoriť vlasy smerom dopredu, ale želaný efekt to neprinieslo. Božemôj, to bude rečí... Musím niečo vymyslieť! Poviem, že som spadla? Tomu asi nikto neuverí.

Opäť som zívla, vspánkoch ma tupo zabolelo. Hm, dôsledok nepokojnej noci. Najprv som dlho nevedela zaspať, strašili ma spomienky natú facku, potom som sa soželeznou pravidelnosťou budila hádam každú polhodinu. Pretŕhané sny boli len oAndrejovi – buď niečo pekné zospomienok, alebo absurdity, ktoré ma, naopak, desili. Zakaždým som si šťastne vydýchla, že to nie je naozaj.

Nadvihla som páčku adoumývadla pustila prúd studenej vody. Dôkladne som si opláchla tvár. To mi nabolesť hlavy zaberalo najlepšie. Hneď nato som si pleť očistila pleťovým mliekom, pleťovou vodou aznovu som si dodlaní napustila chladivý prúd zkohútika. Keď som zdvihla hlavu, naozaj som sa cítila lepšie.

Takto osviežená som zamierila dokuchyne. Spoza zatiahnutých žalúzií sa donej predieralo ružové svetlo. Bolo pätnásteho júla ačrtal sa ďalší horúci deň. Spovzdychom som si nachystala jedlo nadnešok – jogurt, knemu rožok, dve broskyne acereálnu tyčinku. Všetko som si nahádzala dotašky. Predrannou službou nikdy neraňajkujem, prvé jedlo si dám až vpráci.

Vrátila som sa dokúpeľne avliezla podsprchu. Mohla som si však dopriať iba pár minút. Čas neuveriteľne letel adopohybov sa mi predsa len vkradla nervozita. Rýchlo som si dodlane naliala sprchový gél, rozotrela ho pocelej pokožke, opláchla penu avkĺzla dožupana. Kým sa mi zpokožky odparila aj posledná kvapka vody, stihla som si umyť zuby, nalíčiť sa aučesať. Lenže modrina nasánke aj napriek obrovskej snahe svietila ako machuľa vzošite prváka. Žalúdok mi zovrel nepríjemný pocit.

Čo poviem, keď sa ma naňu niekto opýta?

Ešteže je nedeľa. Vnemocnici nebude veľa ľudí.

Uprene som sa zahľadela nasvoj odraz vzrkadle. Vymyslím si, že ma niekto prepadol? Alebo... Och, Tino, teraz by som potrebovala tvoju radu! Ty si ma vždy vedel vysekať zkaždého problému...

Vošla som znova doizby apodišla kšatníku. Nepremýšľala som veľmi, čo si oblečiem. Už sa nemám prekoho parádiť, tak som naseba natiahla, čo bolo poruke – smotanové tielko aolivovozelenú sukňu nadkolená. Tenký svetrík som posekundovej úvahe odložila. Veď popoludní bude horúco. Potom som vkĺzla dobalerínok, potichučky som zasebou zatvorila dvere aponáhľala sa von.

Detská nemocnica naKramároch sa kúpala vslnečnom svite. Všade vládol neuveriteľný pokoj. Narozdiel odbežného pracovného dňa, keď tu už otomto čase býva poriadne rušno – rozhovory dospelých sa miešajú sdžavotom iplačom detí, šoféri hľadajúci miesto naparkovanie naseba nervózne vytrubujú, vstupná brána nafotobunku sa ani nestíha zatvárať asanitky, prichádzajúce jedna zadruhou, privážajú navyšetrenie deti zoširokého okolia. Teraz som bola naprázdnej terase iba ja adve ženy. Možno mamičky, ktoré mali povolenie byť cezdeň sosvojimi drobcami. Nanašom oddelení to bolo bežné. Niekedy ani nebolo vidieť, či ešte sú, alebo už nie sú návštevné hodiny. Izby sa odskorého rána doneskorého večera hmýrili mamami aich ratolesťami, ceznoc však mohli zostať iba tie, ktorým sa ušla posteľ namaterskej izbe, prípadne si zaplatili nadštandard.

Všatni som sa prezliekala tak, aby mi nikto poriadne nevidel dotváre. Dievčatá ziných oddelení som zdravila len kývnutím hlavy, aaž keď všetky odišli, splietla som si vlasy dohrubého vrkoča. Bolo mi jasné, že modrinu dlho neutajím. Len čo odtiaľto vyjdem, nevyhnem sa zvedavým otázkam. No chcela som ich čo najviac oddialiť.

Opár minút som odomykala priehľadné dvere nadetskom oddelení. Tu už nebol taký pokoj ako vonku. Dojčatá vstávali skoro apobudili aj ostatné deti. Ktomu meranie teploty, podávanie liekov...

Timeu som našla hneď vprvej miestnosti. Práve mamičkám rozdávala teplomery. „Ahoj,“ pozdravila som ju napäto. Ochvíľu si to všimne... „Aká bola služba?“

„Čauko,“ odvetila mi veselo, hoci soznámkami únavy vhlase. „Celkom vpohode. Ale hádaj, koho tu zasa máme?“

Nakratučký okamih som nasvoj problém pozabudla. „Mrkvičku,“ skúsila som asrdce sa mi roztĺklo očosi rýchlejšie. Ten osemmesačný ryšavý chlapček mi učaroval hneď, keď ho knám sanitka prvý raz priviezla. Bol bledý, chudý, strašne kašľal, ale mal neuveriteľný apetít akaždému to bolo smiešne. Keď videl fľašku smliekom, tvárička sa mu rozžiarila, vyceril svojich pár zúbkov, vyšplhal sa popri mriežkach napostieľke asnažil sa podskakovať. Hneď som si ho obľúbila. Odvtedy bol unás častejšie než doma.

„Bingo! Ako zvyčajne...“ Timea sa zvrtla, zbadala moju tvár azvážnela. „... je natom dosť zle,“ dokončila pomaly, uprene namňa hľadiac. „Kto ťa udrel, Luci?“ opýtala sa vzápätí.

Obočie mi odprekvapenia poskočilo. Ako nato prišla?! Prudko som cúvla. „Nikto!“

Podišla celkom blízko. „Vieš otom, že nech to bol ktokoľvek, môžeš ho zažalovať?“

Zaťala som zuby. Prečo strká nos dovecí, doktorých ju nič nie je? Nemá dosť iných starostí? Vraj zažalovať... Predstavila som si Andrejovu tvár zamrežami astriaslo ma. Prejednu facku? „Viem,“ odvetila som stroho. Mamičky vizbe sa snažili okato namňa nehľadieť, no neušlo mi, ako naším smerom kradmo pokukujú. Bože, to bude dnes deň! „Pôjdeš mi odovzdať službu? Chcem ísť zasvojím slniečkom.“

Timea pokrčila plecami. „Ako myslíš. Ťahať to zteba nebudem.“ Spolu sme prešli dovyšetrovne apostavili sa predveľkú tabuľu smenami detí najednotlivých izbách. „Ale keby si sa chcela porozprávať, vieš, kde ma nájdeš.“

Zahanbila som sa zasvoju predchádzajúcu reakciu. Veď mi chcela len pomôcť! Ktovie, koľko si toho ešte budem musieť vypočuť odiných...

Pokúsila som sa oospravedlňujúci úsmev. „Vďaka, Timi, si dobrá kamoška. Zatiaľ si to však nechám preseba. Možno... neskôr.“

„Dobre,“ Timea sa tiež usmiala, „ako chceš.“ Azačala mi rozprávať odeťoch.

Dočerta! Kedy sa konečne skončia tie horúčavy?! Unavene som sa dovliekla kzastávke ahneď som sa schovala dotieňa. Hoci už padal podvečer, slnko ešte pieklo, naoblohe ani mráčika avetrík sa tiež kdesi zabudol. Zamračila som sa. Keby som tak mala auto sklímou... Alebo dom sbazénom... Prebehla som očami poniekoľkých nešťastníkoch, ktorí sa tu smažili somnou. Prečo nie sú niekde nadovolenke? Či nakupku... Ja by som hneď šla, keby...

Vtej chvíli namňa rozchod sAndrejom dopadol plnou váhou. Takmer sa mi podlomili kolená. Vpráci som nemala veľa času napremýšľanie, zamestnali ma bežné povinnosti aryšavček, priktorom som presedela každú voľnú chvíľku. Ale teraz mi docvakli všetky súvislosti. Som sama! Sama ako prst! Keď mal Andrej voľno, čakával ma predvchodom azvyčajne sme niekam šli. No dnes...

Nazastávku prišiel trolejbus. Zadumane som nastúpila, prekvapená pocitom, že mi Andrej chýba. Alebo je to iba zvyk? Sme predsa spolu viac než pol roka! Vlastne – boli sme. Toľko sme toho spolu zažili... Vzápätí ma striaslo. Nie, nemôžem ho už mať rada. Udrel ma! Toto sa nedá len tak ľahko odpustiť.

Odesať minút, keď som vystupovala, som však mala voveci jasno. Nedokážem naňho zabudnúť. Nikdy! Aj keď sa zachoval tak hlúpo. Asi som spravila chybu, že som ho včera odmietla. Možno by som mala...

Zabočila som donašej ulice pevne rozhodnutá auž som sa začala hrabať vtaške – áno, zavolám mu! Hneď! Tentoraz to možno naozaj bude iné.

Stelefónom vdlani ma však čosi prinútilo zdvihnúť zrak. Avsekunde som zalapala podychu. Sníva sa mi? Namúriku prinašej bráne sedel Andrej. Vruke kytica kvetov, natvári odzbrojujúci úsmev. Keď sa nám oči stretli, rýchlo zoskočil aponáhľal sa mi oproti. Jeho súmerná atletická postava sa úžasne vynímala vtričku sodstrihnutými rukávmi aja som pocítila, ako ma nanovo opantáva jeho čaro. Bože, daj, aby to nebol iba sen, preletelo mi hlavou. Prosííím...

Andrej zastal predo mnou. Celkom samozrejme mi podal kvety, schoval ma vnáručí azastretým hlasom šepkal ospravedlnenia: „Mačička, prepáč, veľmi ma to mrzí... Už sa to viac nestane. Sľubujem!“

Zakrútila sa mi hlava. Najradšej by som mu povedala, že sa naňho nehnevám. Aj aká som rada, že je tu a, samozrejme, že mu všetko odpúšťam. No posledná štipka zodpovednosti mi vtisla najazyk úplne iné slová: „Lenže ja ti neverím, Ajo.“

Moje slová asi zanikli vhluku áut zvedľajšej cesty. Alebo ich jednoducho nechcel počuť. Vkaždom prípade ma pevne objal analíci som zacítila jeho horúci dych. „Prosím ťa, odpusť mi,“ zašeptal znovu.

Jeho hlas ma privádzal došialenstva. Zvyčajne bol plný vášne atajomných prísľubov, teraz prosil. Ako mu mám povedať, aby odišiel aviac sa nevracal? A... chcem to vôbec?

„Lucka, ten piatok...“

Ako vzrýchlenom filme sa mi predočami zjavila Andrejova opitá tvár apooblievaný stôl, naktorý ma nútil vyliezť. Očarenie vmihu pominulo.

Prudko som ho odstrčila. „Veď práve! Pozri, čo si urobil!“ Obrátila som knemu hlavu asozadosťučinením som sledovala úžas vjeho očiach. „No?“

Neveriacky mi prešiel prstom pomodrine. „To... ja?“

„Akto iný?“ odsekla som ironicky. „Hádam si nemyslíš, že som si ju tam namaľovala, aby som bola zaujímavejšia?!“

Skôr než som tomu mohla zabrániť, zohol sa ajemne ma pobozkal naudreté miesto. „Je mi to strašne ľúto, naozaj... Nechápem, ako som to mohol spraviť.“

Jeho dotyk mnou preletel ako elektrický výboj. Musela som zmobilizovať všetku silu, aby som zdvihla hlavu atvrdo mu pozrela doočí. „Spýtaj sa svojich kamarátov odpiva!“

Ani mi nedal dohovoriť. Falošnú ľútosť vystriedal ozajstný strach, skočil mi doreči: „Lucka, ja fakt zanič nemôžem. Vždy keď snimi idem, objednám si len kolu.“

Znechutene som pokrútila hlavou.

„Počkaj,“ dodal prosebne. Podvedome šmátral rukami povreckách, hľadal cigarety. Keď ich našiel, jednu si vybral, zručne zapálil azhlboka doseba nasal dávku nikotínu. „Lenže hneď sa mi začnú vysmievať: že som podpapučou, že mi rozkazuje sukňa, že nie som ani poriadny chlap... Atak si dám aspoň jedno pivo.“

„Jedno?“ Rozčúlene som ho strčila dlaňou dohrude. „Potom druhé, tretie, štvrté...“

Uhol očami, znovu si potiahol zcigarety. Dym sa snažil vyfúknuť mimo mňa, čo nerobieval často. „Vieš, čo by si omne inak mysleli?“ zamumlal nejasne.

„Ačo si otebe myslím ja, to ťa nezaujíma?“

Cigaretu zahasil okamenný múrik, ohorok hodil dopredzáhradky. „Ale ty ma máš rada,“ namietol. „To je iné!“ Snažil sa pôsobiť vyrovnane, napriek tomu som vjeho hlase zachytila paniku. „Alebo nie?“

Mám! Lenže...

„Už nie,“ počula som svoj chladný tón anechcela som mu veriť. „Andrej, mám toho všetkého dosť. Najlepšie by bolo, keby sme každý išli svojou cestou. Rozumieš mi?“

Tentoraz rozumel. Ruka, ktorou si chcel dať doúst ďalšiu cigaretu, mu zastala napolceste, ohromene naňu hľadel, akoby sa čudoval, čo vnej drží. „Čože?“ zašepkal pochvíľke. Moje slzy ivýčitky už dokázal zvládnuť, natoto pripravený nebol. „To... predsa nemôžeš!“

Nadvihla som obrvy. „Prosím? Aprečo nie?“

„Lebo... lebo...“ Rýchlo si vložil cigaretu doúst, snažil sa ju zapáliť. Ale ruky sa mu tak triasli, že mu znich zapaľovač vypadol.

Zľutovala som sa nadním. Zohla som sa, zdvihla zapaľovač zchodníka apridržala som plamienok predcigaretou.

Chvatne si potiahol. „Nemyslíš to vážne, však?“ Upieral namňa kajúcny pohľad. „Ty ma iba skúšaš!“

Tomuto sa odolávalo veľmi ťažko. Chodili sme spolu už dosť dlho akaždý jeho pohyb, slovo či pohľad vomne vyvolával spomienky. „Nevládzem ďalej. Jednoducho... sa vzdávam predpivom.“

Vtom momente, skôr než som čomukoľvek mohla zabrániť, napoly dofajčená cigareta skončila vpredzáhradke, kytica kvetov namúriku aja vjeho prudkom objatí. „Lucka, prosím ťa, nerob to,“ mumlal mi horúčkovito dovlasov. „Ty nevieš, čo premňa znamenáš. Nedokážem bezteba žiť!“ Nahlas preglgol, zhrude sa mu vydral nefalšovaný vzlyk. „Ľúbim ťa.“

Tým ma šokoval. Ľúbim ta! Fakt to povedal? Doteraz som odneho počula len: Mačička, poď kumne, ty si najkrajšia, akú poznám, vieš úžasne bozkávať... Nepožičiaš mi pár drobných?

„Ľúbim ťa,“ zopakoval, akoby vedel čítať myšlienky. Srdce mu tĺklo ako bežcovi nakrátke trate, dotyk jeho dlaní pálil. Vlastné telo ma začínalo zrádzať. „Nenechám ťa odísť.“

Áno, drž ma, vykríklo moje vnútro. Veď aj ja ťa ľúbim! Chýbali by mi tvoje bozky, vášeň, smiech... Čím by som zaplnila tú prázdnotu, ktorá by potebe ostala?

„Dobre,“ prehovorila som pochvíli, „dám ti teda ešte jednu šancu. Ale to už bude skutočne posledná. Ak zlyháš, je medzi nami navždy koniec.“

„Ďakujem,“ vydýchol uvoľnene. Schýlil sa, priložil mi pery naústa adoďalšieho bozku zamrmlal: „Viac ťa nesklamem. Uvidíš.“

Vyletela som zpostele ako raketa, hrmotne som sa vrútila dokúpeľne. „Dočerta!“

Mama mi uskočila zcesty. „Ty si len teraz vstala?“ zvolala prekvapene. Pobrala sa zamnou, no zaplesla som jej dvere prednosom. „Alebo máš voľno?“

„Nemám voľno!“ zajačala som. Strhla som zoseba nočnú košeľu, vbehla som podsprchu apustila naseba prúd vody. Súčasne som si vytláčala nakefku zubnú pastu. „Zapolhodku musím byť vpráci anetuším, ako to mám stihnúť!“

„Tak stým ti nepomôžem...“ Mamin hlas znel ustarostene. „Ale ak chceš, nachystám ti aspoň jedlo.“

„Ďakujem, mamuľka,“ zamumlala som sústami plnými pasty. Rýchlo som ju vypľula asymbolicky si vykloktala. „Si zlatá.“

Čistenie pleti som celkom vynechala. Tvár som si opláchla studenou vodou, bleskovo som naňu nanieslanevyhnutné množstvo líčidiel azačrela kefou dovlasov. To bolo všetko.

Priodchode zkúpeľne som sa znova takmer zrazila smamou. „Na,“ podávala mi vrecko sdesiatou. „Aponáhľaj sa. Škoda, že ocko je už vpráci, odviezol by ta. Ako si mohla zaspať?“

Schmatla som dva rožky zabalené vpotravinovej fólii abezodpovede som vbehla dosvojej izby. No ako... Ráno som vstala načas, ale chvíľu som sa ešte vposteli naťahovala aspomínala navčerajší večer strávený sAndrejom. Správal sa priam neuveriteľne. Vôbec ma neťahal dokrčmy, akeď ho volali kamaráti, že im chýba ďalší dopartie pokru, normálne ich odignoroval. Beznámietok šiel somnou domesta nazmrzlinu adokonca sa mi zdalo, že sa úprimne baví napredstaveniach rôznych pouličných umelcov. Napokon sme skončili nanašom tajnom mieste. Vsuteréne nášho domu, kam jakživ nikto nechodil. Bola to bývalá práčovňa, zastrčená, studená ašpinavá, ale nám dvom to neprekážalo. Spolu sme tam prežili tie najsladšie anajvzrušujúcejšie chvíle, ležiac navyradenom matraci, obkolesení množstvom sviečok. Vôbec netuším, kedy som znovu zadriemala!

Energicky som stiahla zvešiaka prvé šaty, naktoré mi všatníku padli oči, avkĺzla som donich. Keby som dnes aspoň neslúžila sHanou... Nazápästie som si navliekla dva úzke náramky, nauši pripla kruhové náušnice, vlasy zachytila pružnou čelenkou. Som si istá, že Timea alebo Kaťa by ma nezradili, keby som prišla neskoro. Ale Hana? Tá je svrchnou jedna ruka.

Smamou som sa rozlúčila priobúvaní sandálov aprehadzovaním tašky cezplece – bolo už trištvrte naosem. „Ahoj! Ak sa večer nevrátim, znamená to, že ma vrchná zabila.“

Nato som vystrelila nachodbu, ani som zasebou nezavrela dvere.

Naautobusovú zastávku som bežala. Nevšímala som si ruch ani slnkom zaliate ulice. Kľučkovala som pomedzi ľudí, čo sa náhlili dopráce, vyhýbala som sa deťom, ktoré matky viedli doškôlky, či dôchodcom sopsami. Vhlave som mala jediný cieľ: Rýchlo! Rýchlejšie!

Napriechode prechodcov som musela zastať. Svietila červená aotakomto čase býva naŠancovej ulici taká hustá premávka, že som sa neodvážila pobehovať pomedzi autá. Zrazu som predkrižovatkou zbadala trolejbus. Nasemafore blikla oranžová farba, no pochopila som, že šofér nezastaví apokúsi sa prejsť.

Rozhodla som sa. Svedomím, že toto je pravdepodobne posledná šanca, ako prísť dopráce ešte relatívne načas, bezváhania som sa vrhla nacestu. Sočami upretými natrolejbus, ktorý už odbočoval nazastávku, som sa vduchu modlila, aby ma šofér počkal anezacapil mi dvere rovno prednosom. Vôbec som nezbadala červené auto, ktoré sa zatrolejbusom zjavilo ktovie odkiaľ. Až kým sa mi douší nezarezal škripot bŕzd premiešaný svýkrikmi ľudí stojacich napriechode. Vpanike som stuhla asi meter odchodníka, vystrašene privierajúc oči.

Popár sekundách ma prudko schmatli niečie ruky. Stratila som rovnováhu, zacítila, ako padám načosi mäkké, no nedokázala som sa rozhliadnuť azistiť, čo sa okolo mňa deje. Zároveň ma obklopila kakofónia rôznych hlasov: „Mala šťastie... Hlúpe dievčisko... Videli ste to... Skočila mu rovno... Ešteže je... Keby to bola moja dcéra... Slečna, ste vporiadku?“

Príjemný mužský hlas, ktorý sa mi prihovoril posledný, bol mierne zastretý. Nezachytila som vňom ani stopu výčitky či odsúdenia ato ma prinútilo rozlepiť viečka.

„Nič sa vám nestalo?“ opýtal sa znova.

Pokrútila som hlavou. Hľadela som dotváre mladého muža, vnímala som jeho ustarostený výraz ato, že mu ležím vnáručí. Ďalšie podrobnosti mi unikali. „Ja, ja...“ koktala som. „Iba som chcela...“

„Nič sa nedeje,“ usmial sa chlácholivo. Narýchlo sa obzrel apomohol mi nanohy. „Ale radšej poďte, nebudeme tu robiť divadlo.“

Odviedol ma nachodník atlupa ľudí okolo nás sa postupne rozchádzala. Iba občasný pohľad niektorého znich ačervený passat stojaci nazebre sotvorenými dverami ablikajúci všetkými smerovkami napovedali, kakej dráme sa tu schyľovalo. „Musím... musím ísť dopráce,“ vydralo sa mi zúst roztrasene.

Pustil ma aukázal nasvoje auto. „Veď aj ja. Ak dovolíte, zveziem vás. Kam idete?“

„NaKramáre,“ vyhŕkla som. Zaregistrovala som zlostné vytrubovanie áut, ktoré museli obchádzať jeho vozidlo, ahorúčosť ma zaliala pokorienky vlasov. „Ale neobťažujte sa, už som vám spôsobila dosť problémov. Počkám naďalší trolejbus.“

„Nezmysel,“ namietol. „Aké obťažovanie? Prežili ste otras ateraz som zavás zodpovedný.“ Zľahka ma objal okolo pliec. „Nedajte sa prosiť...“

Asi to bol skutočne otras. Pretože namiesto ďalšieho slušného odmietnutia som sa dala doviesť kjeho autu, posadila sa napredné sedadlo amechanicky sa pripútala.

„Takže... Kramáre?“ Obehol auto asadol si zavolant. „Idete nanejaké vyšetrenie?“

Kým sa zaoberal svojím bezpečnostným pásom, ukradomky som si ho obzrela. Mohol mať asi tridsať rokov, no prekvapil ma očividný nesúlad medzi jeho zjavom aelegantným interiérom auta. On mal tmavé, zvlnené, gaštanové vlasy bezofiny, dlhé takmer poplecia, nabrade asi trojdňové strnisko anasebe vyblednuté tričko arozstrapkané džínsy. Automobil sa však pýšil koženým čalúnením, veľkým palubným počítačom anablýskanými doplnkami. „Nie,“ odvetila som napäto, „pracujem tam. Som zdravotná sestra.“

„Jasné,“ zamrmlal si popod nos, „veď ste spomínali, že idete dopráce.“ Naštartoval, vzrkadielkach bleskovo skontroloval situáciu naceste avyrazil, akoby vedel, že sa ponáhľam. „Zachvíľu sme tam.“

Prinemocnici sme naozaj boli opár minút. Hoci vtomto čase už bývajú naPražskej ulici zápchy, dnes, ako zázrakom, tu bola plynulá premávka anasemaforoch stále zelená. Znovu som naňho hodila očkom – možno je čarodejník...

Tentoraz môj pohľad zbadal auškrnul sa. „Porovnávate si ma sfotkami hľadaných zločincov?“

Rozčúlene som zažmurkala. „Nie!“ Doparoma, prečo naňho tak zízam? Čo ak to auto naozaj šlohol? Teraz...

Zastal prichodníku aja, hnaná základným pudom strachu, som sa okamžite hrabala preč. „Ďakujem zaodvoz!“ vyhŕkla som, sčasti zoslušnosti, sčasti preto, aby som nevzbudila podozrenie. Zároveň som sa mocovala sbezpečnostným pásom – nie anie ho odopnúť.

Využil to apohotovo ma chytil zalakeť. „Kedy dnes končíte?“

Zarazene som pozrela najeho ruku. Potom naňho. Uvedomila som si, že modrejšie oči som dosiaľ nevidela, atíško som vydýchla: „Večer.“ Konečne som sa zbavila pásu, myknutím som si oslobodila aj lakeť, vystúpila som arazantne zasebou zabuchla. „Majte sa...“

„Slečna,“ zavolal zamnou, „počkajte!“

Ani mi to nenapadlo. Ďalej som sa ponáhľala, len pripriechode som šibla očami tým smerom. Videla som, že chce vybehnúť zauta, no autobus, ktorý zaním zastal, potreboval prejsť nazastávku azlovestne zatrúbil. Ostal teda sedieť, spustil iba okienko. „Ešte sa uvidíme!“ zakričal. Vzápätí vyštartoval ako jazdec F1 aja som sa uškrnula. To určite...

„Panebože, prečo?“ zastenala som. Veď už iba desať minút! Otrávene som vstala azačala som chystať veci napríjem nového dieťaťa. Dnes je naozaj hrozný deň. Ráno ma takmer zrazil ten šialenec, potom neskorý príchod... Meškala som iba chvíľku, ale Hana sa toho, samozrejme, chytila apriprvej príležitosti všetko vyklopila vrchnej. Dokonca služby som sa sňou potom nebavila. Keď oštvrtej odchádzala, normálne sa mi uľavilo. Navyše pondelok býva vždy najhorší deň zcelého týždňa. Zmätky, naháňačky, vstupné vyšetrenia, vizita, príjmy, prepúšťania... Sotva som stihla ísť naobed. Ktomu otázky omojej modrine...

Snádejou som zaškúlila nahodiny tikajúce nadstolom. Nálada sa mi očosi zlepšila. Keby Katka prišla skôr, možno by som sa ztoho mohla nejako elegantne vyvliecť!

„Čau,“ zastala odrazu medzi dverami ako nazavolanie, zvláštne rozrušená. „Musíš mi ísť pomôcť! Sama to nové dieťatko nezvládnem.“

Nešťastne som vykrivila kútiky. Nehovorím? Totálne nafigu deň. „Ahoj,“ zamrmlala som. „Tak už je tu?“ Pohla som sa knej, aj keď sa mi veľmi nechcelo. Nie som však potvora, nenechám ju vtom samu. „Veci naodbery mám už prichystané, je to zápal priedušiek. Dáme ho natrojku? Alebo...?“

Katka mávla rukou. „To vyriešime neskôr, poď už!“

Vyšla som sňou nachodbu aokamžite som pochopila, čo ju tak rozhodilo. Zasklenými dverami srdcervúco nariekal mocný, asi štvorročný chlapec. Jeho mame tiekli potvári hotové Niagarské vodopády, otec sa ich oboch márne pokúšal upokojiť.

„No nazdar!“ vykĺzlo mi.

Katka sa zasmiala. „Ato ešte nemá ani tri roky. Je to taký malý sloník, však?“

„Sloník?“ Predstavila som si, ako mu berieme krv, azamrazilo ma. „To je slabé slovo. Skôr by sa hodilo rozzúrený býček.“

Keď nás chlapček zbadal, spustil ešte väčší krik. Kŕčovito sa chytil mamy, objal ju okolo stehien atváričku si schoval dojej lona.

Mladá žena nanás uprela uslzený pohľad. „Prosím vás,“ prevravela zastreto, „naozaj tu sním nemôžem ostať? Ešte nikdy nebol sám.“

Vymenila som si sKatkou rýchly pohľad. Vždy je fajn, ak sdieťaťom prijmeme aj matku, najmä vtakýchto prípadoch. Tentoraz to však nešlo. „Je mi ľúto. Materská izba je obsadená, ale môžete prísť ráno abyť tu smalým až dovečera.“ Sotva badateľne som pokrčila plecami. „Možno zajtra alebo pozajtra, keď sa niečo uvoľní...“

„Rozumiem.“ Chlapcova mama sa znova potichu rozplakala.

Nešťastný otecko namňa smutne pozrel. „Čo mu teda máme priniesť?“ zašepkal rezignovane. „Čo bude potrebovať?“

Než som stihla odpovedať, zvýťahu vystúpil pekný mladý muž vbielom plášti. Bol to Ivan Pekarčík. Tento tridsaťdvaročný lekár sa preddvoma mesiacmi vrátil zostáže vUSA azaten čas si už stihol vnemocnici získať povesť egoistu asukničkára zároveň. Nasestry bol tvrdý, kukolegom akolegyniam sa správal povýšenecky, dopráce sa vozil luxusným dvojmiestnym porsche, oblečenie si kupoval výlučne vznačkových butikoch aženy, ktoré zvádzal, pozýval donajdrahších reštaurácií. Všeobecne osebe tvrdil, že mu žiadna neodolá, astriedal ich ako nabežiacom páse. Aj preto si medzi sestričkami vyslúžil prezývku Narcis. Dokelu, prečo práve on musí mať dnes nočnú?!

„Dobrý,“ pozdravil stroho abezvarovania vytrhol Katke zrúk chlapcovu kartu. Narýchlo ju preštudoval. Potom chladným pohľadom prebehol poskľúčenej rodinke, vzápätí sa nanás dve oboril: „Ako to, že dieťa ešte nie je pripravené navyšetrenie?“

Kým som hľadala prijateľnú odpoveď, Katka, vtvári celá červená, zoseba ospravedlňujúco vytisla: „Hneď to bude, pán doktor. Len... Filipko veľmi plakal, hľadali sme možnosti, či by tu jeho mama nemohla ostať. Myslela som...“

„Radšej nemyslite arobte, čo treba,“ vyštekol zúrivo. Hodil

Katke papiere avracal sa kvýťahu. „Matka nedojčí, tak tu vnoci nemá čo hľadať! Zavolajte ma, keď konečne zvládnete ten príjem!“ Vošiel dokabíny aešte sa stihol posmešne uškrnúť. „Dúfam, že to bude, kým sa mi skončí služba.“

Pozreli sme sKatkou naseba. Aj bezslov sme si odovzdali informáciu: Je to somár. Potom Katka pokročila bližšie ajemne sa dotkla ženinho ramena. „Nebojte sa, pani Gurská. Nechám vás dnes vnoci sFilipkom naizbe, ale budete musieť spať vkresle. Iné riešenie nemám.“

„Naozaj?“ Mamička si zotrela slzy zlíc, pokúsila sa oúsmev. „To mi vôbec neprekáža. Vyspala by som sa aj nazemi, keby bolo treba.“ Sláskou si privinula syna. „Hlavne, že budem sním.“

Znepokojene som štuchla Katku doboku. „Ačo Narcis?“ opýtala som sa tlmene. „Keď to zistí, zaručene ťa schuťou bonzne vrchnej.“

„Mám ho naháku,“ odvetila mi šeptom. Ľahostajne mykla hlavou, niekoľko pramienkov hnedých vlasov sa jej nahrnulo dotváre. Zasunula si ich späť zauši. „Nech sa ide sťažovať nalampáreň. Veď sa len nanich pozri! Ako málo im stačí kušťastiu...“

Zahľadela som sa natrojicu predsebou. Vtvári Filipkových rodičov sa zračila neskonalá vďačnosť amalý konečne prestal zúfalo nariekať. Trochu ma zamrzelo, že som to nebola ja, kto sa postavil lekárovi naodpor. No naučebnicový príklad sestry, akým Katka je, jednoducho nemám. Mne ani nenapadlo, aby som si pozrela aspoň meno dieťaťa. Akeby som tu bola sama, zaručene pošlem rodičov domov. Hoci nie tak surovo, ako to spravil Pekarčík. „Keď myslíš...“

Onecelú polhodinku sme už sedeli sKatkou vposlednej izbe. PriMrkvičkovi. Prijať malého Filipka aodobrať mu krv napokon ani nebolo také ťažké, akým ho lekár vyšetril, jeho mama sedela potajme vsesterskej izbe. Potom nám zato asi päť minút vkuse ďakovala, až som sa cítila trápne.

„Ty, Kati, naozaj sa nebojíš vrchnej?“ vyzvedala som, pristupujúc kpostieľke, kde celkom bezpohybu ležalo moje slniečko. Bolo zvláštne vidieť ho takto. Vždy bol plný energie, no tentoraz ho premohli silné lieky. „Ráno ma riadne sfúkla, lebo som asi päť minút meškala. Keď nateba zajtra Narcis nažaluje...“

Ľahkovážne hodila rukou. „Neboj sa, nič jej nepovie. Robil iba formu. Čo nevieš, že nevynechá ani jednu príležitosť, aby nás ponížil?“ Chvíľu sa prizerala, ako chlapčekovi naprávam paplónik, potom sa tlmene opýtala: „Už sa má lepšie?“

Pokrútila som hlavou. „Stále je podkyslíkom. Zajtra ho asi prevezú najisku.“ Vzdychla som si. „Aspoň Špendlík to dnes hovoril navizite.“

Katka tiež vstala. „Zas ťa to vzalo, čo?“

Pomaly som prikývla. „Uhm... Takto zle natom ešte nebol. Timča spomínala, že keď ho včera prijímala, zjeho mamy bolo cítiť alkohol acigarety.“

Zvraštila čelo. „Ani sa nečudujem, že lieta zjedného zápalu pľúc dodruhého.“

Jemne som chlapčekovi prešla prstom políčku. Bolo horúce asuché. „Keby len to. Vieš, keď som dnes videla pani Gurskú, ako sa správa ksynovi... Uvedomila som si, ako natohto malého rodičia kašlú. Nielenže tu sním nikto nechce byť, ale neprišli ho ani raz pozrieť! Apamätáš sa, keď sme ho naposledy prepúšťali? Museli sme im trikrát volať, kým sa im poňho uráčilo prísť.“

VKatkiných očiach sa hnevlivo zablyslo. „Niektorí ľudia by fakt nemali mať deti, keď sa one nevedia postarať.“ Zapozerala sa doinfúzie, zktorej pravidelne, kvapka zakvapkou, stekala malému umelá výživa. „Ale práve takí...“

Prestala som ju počúvať. Vovrecku som zacítila vibrovanie mobilu aokamžite mi zaplo, kto ma zháňa. „Kati, musím letieť!“ Nervózne som kývla bradou kryšavému chlapčaťu. „Daj mi naňho pozor, okej? Čauko!“ Avybehla som zizby ako namydlený blesk.

Upaľujúc ksesterskej izbe posvoje veci, prijala som hovor achvatne zoseba začala sypať ospravedlnenia: „Ajko, prepáč, viem, že meškám. No už aj letím dolu. Mali sme jeden komplikovaný príjem, potom ti to...“

„Lucka, počkaj,“ prerušil náhlivý prúd mojich slov. „Nie som prednemocnicou. Pomáham Radovi nastavbe. Akosi nám ušiel čas aaž teraz som si uvedomil, že som mal poteba prísť. Stretneme sa zajtra, dobre? Dnes to už nestihnem.“

Zarazene som pribrzdila. „Radovi?“ Spomenula som si, ako sa práve on tak veľmi dožadoval môjho striptízu, aironicky som odvrkla: „Zajtra mám nočnú. Ale vpohode, domov trafím aj sama.“

„Lucka, ty sa hneváš.“ Andrejov hlas znel ospravedlňujúco. „Naozaj ma to mrzí. Nechcel som to takto skopať, lenže... Hneď sadám naautobus. Počkáš ma nanašom mieste?“

Už-už som sa začínala roztápať. Vlastne sa nič nedeje, presviedčala som samu seba. Iba pomáhal kamošovi.

Odrazu som vtelefóne začula akýsi tlmený chichot. Zbystrila som sluch azachytila som aj cinkanie padajúcich fliaš. Príjemný pocit zprísľubu večera plného vášne sa vsekunde vyparil. „Nie si nastavbe,“ vyhŕkla som obviňujúco. „Klameš mi!“

„Ale, no tak, prečo by som to robil?“ Snažil sa hovoriť suverénne, neušlo mi však krátke zaváhanie. „Makáme sRadom natom podkroví už skoro štyri hodiny.“

Dievčenský smiech sa ozval celkom blízko. Nasledovalo Andrejovo pridusené: „Pusť ma abuď ticho!“

Akoby mi vrazil päsťou dožalúdka. On tam nie je sám! Nielenže znova chľastá, ešte sa okolo neho krútia aj nejaké baby!

Vhrudi ma zabolelo, vočiach zaštípali slzy. „Ty si hajzel,“ zasyčala som nenávistne. „Máš ma zahlupaňu? Skutočne neviem, prečo som ti uverila. Nikdy sa nezmeníš.“ Preglgla som aani najmenej som neskrývala sklamanie. „Vieš čo? Pokojne ostaň, kde si, anasávaj stou štetkou ďalej. Ja ťa už nechcem ani vidieť.“ Nato som hovor prerušila amobil som nechala skĺznuť späť dovrecka. Polícach sa mi rozbehli prvé slané kvapôčky.

Vliekla som sa tichou chodbou, skleslo azadumane. Už som neplakala. Plač som si vybavila natoalete apotom aj všatni. Teraz som iba spomínala. Vhlave mi defilovali chvíle prežité sAndrejom. Tých pár pekných, keď mal dobrú náladu, správal sa kumne ako kprinceznej abol by mi zniesol aj modré zneba, no itie menej farbisté, keď bol agresívny apanovačný. Vždy mal rád alkohol, všimla som si to už nazačiatku. Ale nádejala som sa, že ho zmením. Dúfala som, že keď budem trpezlivá apomôžem mu, bude iný. Dnes som pochopila, aká som bola naivná.

Zastala som privýťahu aprivolala ho. Kým prišiel, oprela som si čelo olesklú obrubu. Fakt som hlúpa... Hlúpa blondína! Zasa som mu naletela! Mica tuším hovorila pravdu, keď tvrdila, že ma nemá naozaj rád, len sa chce mnou pýšiť. Ako lovec korisťou. Aja som sa jej rehlila, že pozerá priveľa dojákov...

Dvere navýťahu sa predo mnou otvorili. Vstúpila som dokabíny, automaticky stlačila gombík naprízemie aužialene som sa zviezla popri stene dopodrepu. Asi som stratila zdravý rozum. Prečo som mu tú facku tak rýchlo odpustila? Teraz má pocit, že si somnou môže robiť, čo sa mu zachce, že mu všetko zožeriem.

Kým sme zastali dolu, smútok sa premenil nahnev. Čo sa vlastne čudujem? Zavšetko si môžem sama! Andrej ma má už dávno prečítanú. Vie, že stačí niekoľko správnych dotykov, zopár sľubov vpravom čase aja sa mu vrhnem okolo krku. Som jednoducho hus. Aon výborný herec. Ale dnes som bola najeho predstavení poslednýkrát.

Cestou kvýchodu som ztašky vytiahla papierové vreckovky. Vysušila som si zvlhnuté kútiky očí, vyfúkala nos azopár ľudí, zrejme oneskorených návštevníkov, ktorí sa ešte tmolili povestibule, namňa zvedavo pokukovalo. Nevšímala som si ich.

Náhle ma zastavil povedomý hlas: „Dobrý večer, už ste skončili?“

Prekvapene som sa zvrtla. Chvíľočku mi trvalo, kým som sa zorientovala, ale spoznala som ho. Sedel nalavičke, mierne predklonený, kolená odseba, vrovnakom tričku adžínsach, aké mal ráno. Vruke zvieral tmavohnedý plastový pohárik skávou.

„Vy?“

Usmial sa, vstal apodišiel bližšie. „Ja. Čakám tu navás.“

Ťažoba zcelého dňa akoby sa namňa odrazu zvalila vtomto jedinom okamihu. Určite preto som prehliadla jeho prívetivý výraz anamiesto slušnej konverzácie som naňho jedovato vyštekla: „Skutočne? Tak pokiaľ ste mi prišli vynadať, že ste dnes kvôli mne zmeškali dopráce, naozaj ste si nemohli nájsť vhodnejšiu chvíľu!“

Mierne zdvihol obrvy. „Prečo by som vám mal nadávať? Sľúbil som predsa, že sa ešte uvidíme.“

Matne sa mi vybavilo, že čosi také naozaj povedal. Bola som však ako rozbehnutý vlak svagónmi plnými zlosti, ľútosti aponíženia. „Fajn,“ odsekla som, „tak sme sa teda videli azasa môžeme ísť každý svojou cestou, nie?“

Úsmev zjeho tváre pozvoľna mizol. „Tuším som vás nahneval. Ak áno, veľmi sa ospravedlňujem. Môžem to nejako odčiniť... aniekam vás pozvať?“

Zachmúrila som sa. „Prepáčte, ale nemám náladu nahlúpe žarty.“

„Lenže ja nežartujem.“ Dopil aprázdny pohárik hodil dokoša. „Máte tu nanič kávu,“ konštatoval rozladene.

Jeho poznámka mi naperách vyčarila kratučký úškrn. „To ma mrzí. No zanemocničný automat skutočne nemôžem.“ Unavene som si prihladila vlasy, ešte stále zviazané douzla. „Ačo sa týka tej ponuky... Ďakujem, ale idem domov. Mám zasebou ťažký deň.“

„Tak vás aspoň odveziem,“ navrhol rýchlo.

Razantne som cúvla. Nemala som najmenšiu chuť niečo mu vysvetľovať, tobôž ostávať vjeho prítomnosti. Respektíve vničej prítomnosti. Túžila som iba pojednom – ukryť sa vosvojej izbe amať odvšetkých pokoj. „Nie,“ zamávala som rukami. Otočila som sa aponáhľala sa preč. „Chcem byť sama!“

Tesne zavstupnými dverami ma dobehol. „Prečo utekáte?“ Postavil sa predo mňa, aby mi zahatal cestu. „Bojíte sa ma?“

„Nebojím,“ zavrčala som, rozčúlená, že ma zdržiava. Navyše ma vonku doslova ovalilo dusné teplo, hoci už bolo skoro sedem hodín. „Nemám prečo! Jednoducho práve teraz potrebujem byť sama. Je to také ťažké pochopiť?“

Rezignovane si vzdychol. „Nie, nie je.“ Sklopil zrak atlmene doložil: „Ľutujem, že som vás obťažoval. Dovidenia.“ Nato sa zvrtol abezobzretia odchádzal.

Uľavilo sa mi. Dobre, že zmizol. Nejaký je čudný. Tak ja mu vletím podauto, skomplikujem mu život aon ma ešte chce niekam pozývať? Automaticky som siahla dotašky popuzdro soslnečnými okuliarmi, zapadajúca žeravá guľa mi svietila priamo doočí ako reflektor. Založila som si ich azašmátrala pomobile. Vtomto nemôžem ostať sama... Musím zavolať Ľube, nech knám nachvíľu skočí. Ak sa niekomu nevyrozprávam, porazí ma!

Skabelkou prevesenou cezlakeť som jednou rukou oživovala mobil, ktorý som zasa musela vypnúť, pretože Andrej sa mi ustavične snažil dovolať avysvetľovať čosi, očom som vedela svoje, adruhou rukou som si uvoľňovala vlasy zuzla. Popritom som sozadosťučinením sledovala, ako nadispleji naskakujú neprijaté hovory ineprečítané správy. Samozrejme, odAndreja. Bezmilosti som všetko vymazala.

Kým som Ľube poslala jednoduché help, čo bol signál, že ju súrne potrebujem, zozastávky odišiel trolejbus, vktorom som už mohla sedieť. Nešťastne som ovesila plecia. Toto je ako naschvál... Dokedy mi ten had ešte bude komplikovať

život?! Prehrabla som si vlasy azrak mi padol namuža, ktorý ostal stáť podstrieškou. Sozáujmom som si zahryzla dopery. No atento tu čo robí?

Prekonala som ostávajúce metre, aby som vzápätí slnečné okuliare nanose spustila očosi nižšie, anazízajúc ponad ne, posmešne som sa ho opýtala: „Pokazilo sa vám auto?“

Zvrtol sa.

„Inak nechápem, prečo stojíte nazastávke, keď ste mi ešte predchvíľou ponúkali odvoz.“

„Čakám tu navás,“ odvetil jednoducho.

Pokrčila som čelo. „Zasa? Tuším mám déjà vu.“

„Nemohol som len tak odísť.“

Srdce sa mi akosi zvláštne zachvelo. „Prečo?“

Usmial sa. „Ak mi venujete aspoň pár minút, vysvetlím vám to.“

Prižmúrila som oči. Jedna časť vomne mala chuť znova ho poslať dočerta, tá druhá časť však začínala byť zvedavá. „Ja neviem,“ odvetila som váhavo. „Naozaj som dosť unavená.“

Zopäl si dlane predtvárou, akoby sa šiel modliť. „Prosím, nezdržím vás dlho.“

„Veď sa ani nepoznáme,“ zamrmlala som, odvracajúc pohľad. Preistotu som si posunula späť aj slnečné okuliare.

„Keď len to...“ Natiahol kumne ruku. „Ja som Michal.“

Tá rozhodnosť ma prekvapila. Telefón som ledabolo hodila dokabelky aprijala som ponúkanú pravicu. Vduchu som ocenila jeho pevný stisk. „Lucia.“

„Teraz je už všetko vporiadku?“

Uvažovala som nadodpoveďou inadtým, prečo ma nepobozkal, ako je to prizoznamovaní zvykom. Odrazu sa mi douší votrela známa melódia. „Moment...“

Rázne som hrabla dotašky anahmatala mobil. Vytiahla som ho, letmo naň pozrela, predpokladajúc, že volá nedočkavá kamarátka, ktorá sa chce čo najskôr dozvedieť, čo mám na

srdci. No nadispleji svietilo meno, ktoré som vtejto chvíli zduše nenávidela.

Črty tváre mi stvrdli, hovor som bezváhania zrušila. „Omyl,“ vysvetlila som Michalovi, hoci sa nanič nepýtal.

Telefón sa rozozvučal opäť, akoby nástojčivejšie.

Uškrnul sa. „Ste si tým istá?“

Pochopila som, že nemá zmysel klamať. Podvedome som sa dotkla modriny nasánke asťažka si vzdychla. „Dobre, nebol to omyl. Len bývalý priateľ, ktorému ešte nedošlo, že je bývalý.“

Vočiach mu kmitlo pochopenie. Nebol však zvedavý napodrobnosti. „Obetujete mi teda chvíľku času?“ zaprosil znova.

Mobil sa ozval tretíkrát, tak som ho najedovane vypla ašuchla dokabelky. Ľube napíšem neskôr, nech nechodí... „Dobre,“ prikývla som. Pozrela som naňho atakmer som sa utopila vjeho modrom pohľade. „Inak sa vás asi dosmrti nezbavím, čo?“

Môj súhlas ho očividne potešil. „Asmiem vás pozvať aspoň naminerálku? Je poriadne horúco...“

„Jasné, podaj prst achmatnú ti celú ruku,“ zahundrala som položartom. „Ale fajn. Aj tak je dnes tuším všetko postavené nahlavu.“ Zaregistrovala som, že ma zľahka objal cezlopatky, akrátko som naňho zazrela. „Len sa obávam, že tá minerálka je premňa momentálne dosť slabý kaliber.“

„Ja odpadnem!“ Milicin hlas vtelefóne stenkol oddojatia. „Fakt ťa tam čakal vyše troch hodín, len aby si bol istý, že ťa ešte stretne? Anaozaj ti celý čas vykal?“ Úprimne zavzdychala. „Prečo sa čosi také nemôže stať aj mne?“

Hmmm, toto vyzerá nadlhší rozhovor. Pobrala som sa teda doobývačky, nech medzitým aspoň nakŕmim rybičky. „Možno nie si vsprávnom čase nasprávnom mieste, Mici. Skrátka, musíš ešte chvíľu počkať...“ Anebyť taká prieberčivá, dodala som vduchu. Milica mala totiž vnašom päťlístku povesť nehynúcej romantičky. Každý sladký príbeh, či už skutočný, alebo vymyslený, ju dojal kslzám azobsahu telenoviel by mohla písať diplomovku. Jej problémom však bolo, že niečo podobné očakávala aj vosobnom živote. Preto sa jej pravidelne stávalo, že skoro všetkých chlapcov, čo oňu mali záujem, opúšťala poprvej schôdzke. Tých ostatných, len čo ich prestalo baviť hrať divadielko. Nepamätala som sa, že by niektorý znich prekonal hranicu štvrtého rande. „Trpezlivosť, Mici,“ dodala som nepresvedčivo.

„No určite,“ zašomrala. „Ja to vidím tak, že jednoducho nemám šťastie. Ale...“ Hlas jej znova ožil. „Aký je ten Michal? Ako vyzerá? Koľko má rokov? Študuje? Alebo už pracuje?“

Siahla som poškatuľke skrmivom, zadumane som sa usmiala. „Hlavne je úplne iný ako Andrej.“

„To som naozaj rada,“ skočila mi nedočkavo doreči. „Aešte viac sa teším, že si tomu opilcovi konečne dala kopačky!“ Pobavene sa zachechtala. „Počula som, že bolo uvás zasa rušno...“

Spomenula som si navčerajšok azaťala som zuby. Nevdojak som pritom viac potriasla škatuľkou. Hladinu vody takmer úplne pokryli malé vločky, okamžite sa one strhla bitka. „Bolo,“ vrčala som zachmúrene, „ale cítim sa ako taká krava.“ Hlavou mi prebehlo, že to, čo rybky nezožerú, budem musieť odstrániť, ahnev vomne ešte vzrástol. „Zasa som naletela najeho rečičky. Tvrdil, že sa zmení, ale ukázal mi, ako vážne to myslí. Tak som ho poslala dopaže. Nadobro.“

Milica naokamih zaváhala. „No aako to vzal? Viem, že je dosť... prudký.“

Sadla som si dokresla anohy stiahla podseba. Pohľad som uprela najeden zčrepníkov sorchideami, ktoré trónili napodobločnici. „Ako zvyčajne – telefonáty, maily, správy... Všetko som odignorovala. Potom sa dovalil knám – bolo už skoro desať. Naši ho nepustili hore, tak iba zulice vykrikoval, že sa mýlim, že mi je naozaj verný aaby som ho neopúšťala. Zmizol, až keď mu suseda zprízemia pohrozila, že zavolá políciu. Adnes mi odneho zasa celý deň chodia esemesky, maily plné srdiečok, kvetiniek ačo ja viem ešte čoho. Ani to nestíham vymazávať.“ Uškrnula som sa. „Večer nastopro dolezie, ale smola. Mám nočnú.“

Milica nadšene zaochkala: „Óóó... keby nebol taký zúrivec, tiež má vsebe čosi romantické. Ty máš ale šťastie...“

„Myslíš?“ Prstom som si prešla pomodrine. „Vieš, že ma predtroma dňami udrel?“

Naopačnej strane nastalo niekoľkosekundové ticho. Potom sa Milica opatrne spýtala: „Čo ťa?“

Naokamih som zovrela pery. „Dal mi facku. Lebo som nechcela jeho kamošom predviesť striptíz.“ Hlas mi stemnel. „Ešte stále sa ti zdá romantický?“

Rozpačito zahabkala: „Ja... To som netušila! Ľubča hovorila len orozchode, dôvod nespomínala!“ Nahlas sa nadýchla. „Tentoraz je to teda asi definitívne, čo?“

„Nabetón, Mici. Už ho mám fakt plné zuby. Večne som ustupovala, prispôsobovala sa, dávala mu šance... Mala si pravdu, asi ma naozaj neľúbi, keď mi robil také veci.“

Milica si odkašľala. „Amyslíš, že ťa už nechá napokoji? Chalani ako on sa nezmieria stým, že rozchod navrhlo dievča.“

Posmešne som odfrkla. „Vieš čo? Je mi to fuk. On si robí, čo sa mu zachce, ja si budem tiež.“ Kútik úst mi nadvihlo letmé pousmiatie. „Michal, to je úplne iná liga. Milý, zábavný, vie počúvať... Aj keď Ľubča vyhlásila, že to musí byť nejaká vykopávka zfilmu prepamätníkov, lebo ma ani raz nepobozkal.“

Milica, ako inak, nesúhlasila. „NaĽubču sa vykašli. Náhodou je to milé. Mne teda dosť lezie nanervy, keď sa namňa chalan priprvej príležitosti prisaje ako sépia.“ Vtóne jej zaiskrila dychtivosť. „Ale povedz, stretnete sa ešte?“

Očami som skontrolovala akvárium. Pohyb vňom sa pomaly upokojoval, zdalo sa, že rybky si snezvyčajným prídelom potravy hravo poradili. Bože, kedy som ich nakŕmila naposledy?

Spokojne som sa uškrnula. „Uhm, dnes opol tretej. Vmeste. Iba dúfam, že som ho včera svojím trápnym správaním neznechutila afakt príde.“

„Jasné, že príde!“ vyhŕkla nadšene. „Cítim to vkostiach! Len... Prečo si ho vlastne nezavolala kvám?“

„Aby ho svojimi otázkami totálne uštvala matka, ktorá každú chvíľu môže doraziť zozáhrady?“ Zasmiala som sa. „Ďakujem, neprosím.“

„Aha,“ zamrmlala Milica, „zabudla som, že sú prázdniny. Nie je vždy výhoda mať mamu učiteľku, však?“

„Výhoda?“ Zamyslene som pohľadom zablúdila korchideám – ich krehké stonky sa kúpali vslnečnom svite, krásne sfarbené kvety boli ukryté zanapoly stiahnutými žalúziami. Áno, spolužiaci mi často závideli, že nemusím vlete pendlovať medzi babičkami atábormi. Aj to, že vškolskej jedálni dostávam lepšie porcie amá mi kto pomáhať súlohami. Lenže nevideli, že mama každý večer strávila buď nadprípravami nadruhý deň, naschôdzi, či narodičku. Neraz varil večeru ocko, prípadne, keď sme trošku podrástli, ja sRasťom. „Vieš, Mici, ťažko povedať, či som to niekedy brala ako výhodu. Učitelia boli namňa omnoho náročnejší adecká vškole si zasa mysleli, že moje ťažko vydreté známky dostávam zadarmo. Ale už je to zamnou.“ Pomykala som obrvami, aby som si privodila veselšiu náladu. „Radšej sa ty pochváľ. Vraj si cezvíkend stretla nejakého fajn chalana... Juraja?“

Nadruhom konci sa ozval tichý ston. „Ja ju zabijem! Povedala som jej predsa, aby držala jazyk zazubami!“

„Ľuba???“ Rozosmiala som sa nacelé kolo, čo ma už dokonale uvoľnilo. „Fakt si dúfala, že bude čušať? Veď tá nepovie len to, čo nevie! Myslela som, že ju poznáš lepšie.“ Presunula som sa zosedačky nakoberec, pohodlne som sa natiahla.

„Ačo ten Juraj, aký je?“

„Juraj...“ VMilicinom tóne zarezonovala beznádej. „Ten je už minulosťou. Včera večer ma vylákal naKuchajdu, vraj odtiaľ nádherne vidieť vychádzajúci mesiac. Lenže keď sa trocha zotmelo, vliezol mi rukou podtričko azačal vzdychať, aké mám úžasné prsia.“

Zmĺkla, preto som ju nedočkavo vyzvala: „Aďalej?“

„Čo ďalej?“ vybuchla rozčúlene. „Navrieskala som naňho, že je úchylák, aušla som!“

Chcela som zareagovať chápavo. No ani prinajväčšom úsilí sa mi to nedarilo. Zaborila som si tvár dokoberca, nech ma nepočuje, ako sa rehocem, aaž pochvíli som pridusene zvolala: „Chudák, ani si mu nedala šancu? Bolo to naozaj až také strašné?“

Pobúrene sa ohradila: „No dovoľ! Vieš predsa, aké mám zásady!“

„Viem,“ zavyla som roztopašne. „Nekonečné dvorenie, kvetinky, romantické prechádzky, popol roku prvý bozk. Sex až posvadbe.“

Rozčertila sa ešte viac. „No ačo?! Je to moja vec! Avôbec, prečo to tu stebou rozoberám? Zavolala som ti vlastne kvôli tomu, že vpiatok je bojová porada. Osiedmej vnašej reštike. Ako ti to vychádza?“

Vduchu som si rýchlo spočítala služby. „Dobre,“ prikývla som, „mám dennú. Čo ostatné baby?“

Hnev sa jej zhlasu postupne vytrácal. „SJaninou som ešte nehovorila. Ale Ľuba sIvou môžu. Ja tiež.“

„Super,“ usmiala som sa. „Fakt sa potrebujem trocha zresetovať.“

„Len aby sme to zasa neprehnali,“ zahundrala. „Anadruhý deň nezmeškali vlak. Ozaj, už sa balíš?“

„Preskakuje ti? Ešte mám kopu času.“ Vyprskla som dosmiechu. „Zato mama začína šalieť. Dokonca mi zohnala výbavu odstrýka Tibora.“

„To znamená...“

„Že strýko momentálne nelezie nažiaden svetový štít, ale užíva si voľno ubabiny vSenici. Mama ho požiadala omalú výpomoc, no pravdepodobne mu moju dovolenku podala, akoby som sa chystala nadlhú expedíciu niekam naseverný pól. Okamžite pricestoval, priniesol špeciálny odľahčený stan, spacák, zktorého by mi trčal akurát nos, akúsi lesklú podložku, nejaké nádoby navarenie, čo sa dajú poskladať, varič, sekerku... ainé zbytočnosti.“ Veselosť ma celkom premohla. „Keď sa dozvedel, že idem len dokempu anavyše budem bývať vchatke, celý večer sa smamou nerozprával!“

Aj Milica sa rozchichotala. „No čo, keď sa raz rozhodneš preromantiku podstanom, budeš mať dobrú výbavu.“ Zrazu stíšila hlas, akoby sme dohadovali nejaké sprisahanie. „Ty, Luci, aje to pravda, že Janina chrápe? Lebo ak hej, neviem, ako to sňou týždeň vydržím.“

Odsmiechu ma už rozbolelo brucho. Prevrátila som sa nachrbát asústredene som sa zadívala dostropu. „Tak to netuším, Mici.“ Aešte menej, ako vydržíme my stebou. Veď kto má chuť nacelovečerné debaty odokonalých filmových hrdinoch, ktorí vždy všetko robia správne, zakaždých okolností sú ako zoškatuľky ahovoria veci, čo by normálni chalani vživote nepovedali? „Uvidíme...“

Milica si odfúkla. „Preistotu si zoženiem štuple douší. Sme teda dohodnuté? Vpiatok osiedmej?“

Vstala som, prehadzujúc si vlasy nachrbát. „Jasnačka. Budem tam.“ Neodolala som pokušeniu atrochu som ju podpichla: „Dúfam, že dovtedy sa naobzore zjaví nejaký nový Jurko, Robko, Tomáško alebo... božemôj, ani si ich všetkých nepamätám! Aprednesieš nám oňom oslavnú básničku.“

„Tapša,“ ozvalo sa napálene zdruhej strany. Nato mobil stíchol. Položila.

Sedela som oproti Michalovi, sledovala som ho, ako sústredene študuje jedálny lístok, acezslamku som usrkávala zminerálky.

Bombastické... Skoro som zabudla, že rande môže vyzerať aj takto. SAndrejom som väčšinou tvrdla vzadymenej krčme, kde ma očumovali nechutní týpkovia odvedľajších stolov, počúvala som otrepané vtipy jeho kamošov, celý čas som tŕpla, či netresnem niečo, čo ho rozčúli, anakoniec som ho opitého napchala dotaxíka, aby sa konečne dostal domov. Tu mi niečo také, zdá sa, vôbec nehrozí. Reštaurácia vpešej zóne bola úžasná aMichal veľmi príjemný spoločník.

„Tak čo,“ pozrel namňa práve, „nerozmysleli ste si to? Naozaj si nič nedáte?“

Zľahka som pokrútila hlavou. „Naozaj. Doma som sa napratala až-až.“ Kútikom oka som zazrela pútač. „Iba ak... ľadovú kávu.“

Michal zaklapol tmavé dosky, spovzdychom ich položil nakraj stola. „Budem sa cítiť hlúpo,“ zamrmlal. „Nemal som vás sem ťahať.“

„Ale mne to vôbec neprekáža,“ upokojovala som ho. „Nabudúce možno ja nestihnem obed...“

„Vybrali ste si?“

Čašník sa nanás sočakávaním zahľadel aMichal zrozpačitel. „Prosím,“ nahol sa kumne, „aspoň niečo. Šalát... čokoľvek,“ naliehal tlmene.

Tiež som sa knemu naklonila. „Naozaj nič iné nezvládnem, je mi ľúto.“

„Zákusok?“ skúsil ešte.

Už som len mlčky stisla pery. Odstúp, satan! Plavková sezóna je vplnom prúde!

Srezignovaným povzdychom sa obrátil ktrpezlivo čakajúcemu čašníkovi. „Dáma si dá ľadovú kávu...“

„Snízkotučným mliekom, bezzmrzliny,“ doplnila som.

„Amne prineste pečeného pstruha sozemiakmi,“ dokončil. Vzápätí namňa vrhol rýchly pohľad. „Ani pohár vína?“

Znovu som musela dať najavo nesúhlas. „Idem dopráce. Nesmiem.“

„Vlastne ani ja,“ uvedomil si, „šoférujem.“ Hrdinsky pozrel načašníka, dokonca sa pokúsil oletmý úsmev. „To je zatiaľ všetko.“

Čašník odišiel aMichal sa oprel ooperadlo stoličky. Chvíľku sa díval, ako sa nalievam minerálkou, potom sa znenazdajky opýtal: „Povedzte mi, aké je to, starať sa ochoré deti?“

Takmer mi zabehlo. Nepamätala som sa, že by Andreja niekedy zaujímala moja práca. „Vážne to chcete vedieť?“

Súhlasne prikývol. „Prečo nie? Sestričky to dnes nemajú jednoduché.“

„Akedy mali?“ zareagovala som. Potom som sa však usmiala. „Sorry. Vpodstate sa snažím každý deň zvládnuť sčo najmenšími problémami. Keď je plný stav alebo máme veľa ťažkých prípadov, nezastavím sa celú službu. Potom sa dokážem akurát priplaziť domov aodpadnúť rovno dopostele. No sú aj ľahšie dni. Alebo dokonca také ako minuloročné Vianoce. Nacelom oddelení ostali iba dve deti aaj tie tam mali mamy. Zatri dni som prečítala celú Čokoládu. Tú knihu myslím...“

Aj on sa usmial. „Mne sa také niečo vpráci ešte doteraz nestalo. Netvrdím, že makám odrána dovečera, ale naknihy nemám čas. Jedine až doma.“ Všimol si, že mám prázdny pohár, dolial mi minerálku. Jeho pozornosť ma milo prekvapila. „Rada čítate?“

Už som mu nestihla odvetiť. Doreštaurácie práve vošla rozchichotaná, výrazne nalíčená čiernovláska, zavesená donepekného plešivejúceho päťdesiatnika svystupujúcim bruchom. Ten pár mi celkom vzal reč. Doparoma! Veď to je... Renáta!

Niekoľko sekúnd som nanich iba nemo civela. Videla som, ako sa posadili, ako tučniak veľkopanským gestom privoláva kich stolu čašníka, apremkol ma zlý pocit. Čo to má znamenať? Kto je to sňou? Hádam... kolega?

Kým som stačila svoju úvahu domyslieť, Renáta mi dala spoľahlivú odpoveď. Hoci ten chlap pôsobil odporne, oblečenie mal značkové avedela som si predstaviť aj jeho objemnú peňaženku iluxusné auto, ktorým sa zaručene vtrepal napešiu zónu. Renáta sa knemu odrazu nahla anadlho sa mu prisala napery.

Zdvihol sa mi žalúdok. Tá beštia! Tak preto sa Rasťovi viac neozvala...

Nepokoj vjeho tvári sa zmenil naúdiv. „Prosím?“

„Uhm,“ prikývla som, „zabudla som, že to nie je latte,“ doložila som trochu zachrípnuto.

„Keď myslíš...“