Start

Simon Toyne

THE TOWER

Copyright © 2013 by Simon Toyne

Translation © 2015 by Alojz Keníž

Map used as endpaper © 2011 by John Gilkes

Author photograph © Toby Madden

Jacket layout design © HarperCollinsPublishers Ltd 2013

Jacket photographs © Stuart Brill/Arcangel Images (staircase, sky);

Nik Keevil/Arcangel Images (figure)

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu The Tower (HarperCollinsPublishers, Londýn 2013)

preložil Alojz Keníž.

Redigovala Elena Linzbothová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a.s., Bratislava v roku 2015 ako

svoju 690. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán 3H Creative Studi, spol. s.r.o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4138-1

Venujem Stanovi

(Prepáč, že v knihe nie sú piráti)

I

Všetky veci sú plné bohov

Platón

PROLÓG

V suteréne je tma a ticho.

Človek vyzlečený do pol pása kľačí a do pravej ruky berie nôž, zareže si ním do kože v mieste, kde sa ľavé rameno spája s plecom, čepeľ vedie po jazve z predchádzajúceho rezu. Je ostrá a stopa po zacelenej rane sa ľahko otvára, koža sa trochu zachveje, keď sa do nej zahryzne nôž a objaví sa krv.

„Prvý,“ vysloví v tme tichým hlasom. „Krv ma bolesťou spája so sakramentom. Ak trpí on, musím aj ja, kým sa všetko utrpenie neskončí.“

Nôž si preloží do ľavej ruky a rez zopakuje na pravom pleci.

„Druhý,“ vysloví a pokračuje v rituáli. Naučil sa ho od nemocničného ošetrovateľa v meste Rumy na juhu Turecka, od človeka oddaného svätej veci, verne si zaznamenal všetky slová, aké mu v delíriu a predsmrtných bolestiach zverili umierajúci zasvätení. Nožom ďalej rozrezáva kožu, zo starých rán vyviera čerstvá krv, vyrezáva rovnaký vzor, aký videl na telách posvätných mníchov, ten istý špión ho zachytil na fotoaparáte v mobilnom telefóne, keď sa ich utrpenie napokon skončilo. Tento obrad zostal utajený a uzamknutý v Citadele uprostred mesta Rumy tisícky a tisícky rokov. Nepriatelia cirkvi uverili, že smrť zasvätených a vniknutie do Citadely znamená koniec starej tradície.

Mýlia sa.

Dokončí obrad, rany si vyčistí soľným roztokom, utrie do sucha a scelí superlepidlom na báze kyanokrylátu. Keď spája narušené tkanivo, veľmi štípe. Bolesť mu ostrí myseľ rovnako ako jeho cieľ. K spáse človek dospeje len utrpením a nepriateľ sa dá poraziť iba obetovaním.

Oblieka sa rýchlo, zapína si gombíky na košeli s vysokým golierom, aby zakryl jazvy na krku, a uväzuje si kravatu. Len veľmi málo je takých, čo poznajú jeho meno, aké používa v tejto tme: Novus Sancti, po našom Nový zasvätený alebo strážca posvätného plameňa.

V tme však nie je sám. Sú v nej aj iní, mnoho iných takých ako on, pripravení zasvätiť život tichej a tajnej ochrane Božej posvätnej misie na Zemi. Sú všade, povpletaní do vláken spoločnosti – zákonodarcovia, politici, formovatelia verejnej mienky – jediným znakom toho, že slúžia vyšším zákonom než svetským v krajinách, kde žijú, sú kríže na ich krkoch. Tvoria Légiu, lebo ich je veľa. Celá armáda čaká na mobilizáciu, keď nastane deň posledného súdu.

A práve teraz čas zúčtovania prichádza. Vie, že to musí byť pravda, lebo videl znamenia a vo svojom vnútri zachytil volanie. Prehovoril k nemu Boh a on mu odpovie.

Oblieka si sako a po schodoch sa vracia do moderného sveta ako človek vstávajúci z mŕtvych.

Oživený.

Obnovený.

Odhodlaný.

1

Merriweather zdvihol hlavu a jedným pohľadom obsiahol rad obrazoviek.

Niečo tu nesedelo.

Obzrel sa ponad plece, hoci vedel, že je v riadiacom centre sám. Všetci spolupracovníci už odišli na medzirezortnú oslavu, konala sa každý rok pred začiatkom vianočných sviatkov. Merriweather nepatril k salónnym levom. Nepil a nevedel viesť spoločenské rozhovory o ničom, preto sa dobrovoľne ponúkol, že postráži budovu, prediskutuje ešte nejaké nezrovnalosti s kolegami z Leteckého operačného tímu a využije aspoň trochu z preťaženého procesorového času, aby si znovu overil údaje zo samého okraja vesmíru, lebo spracúval o nich dizertačnú prácu.

Predklonil sa na stoličke, nahol hlavu nabok a započúval sa do štebotania pevného disku. Niektorí ľudia sa započúvajú do zvuku automobilového motora a povedia vám, kde je porucha, iní zase začujú falošný tón v symfónii i napriek tomu, že ju hrá šesťdesiatčlenný orchester, Merriweather sa vyznal v počítačoch a tento mu znel celkom isto podozrivo. Nepochyboval, že sa v ňom niečo zadŕha, ako keď sa zlomí zub v hodinovom strojčeku alebo keď sa poškriabe klasická vinylová platňa a tie nadšene zbieral. Nervózne si hladil pletenú kravatu a premýšľal, čo urobí. Na rozdiel od iných technikov v Goddardovom vesmírnom stredisku, alebo ako bežne hovorili v Goddarde, Merriweather jednoznačne patril do starej školy. Každý deň nosil kravatu, nohavice s vyžehlenými pukmi, okuliare s rohovinovým rámom a vždy mal úhľadne učesané vlasy – presne ako jeho hrdinovia z chlapčenských čias, raketoví operátori z Houstonu zo šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov minulého storočia. Dodržiaval predpisy a mal rád poriadok. Neznášal, ak sa niečo kazilo alebo nedarilo.

Ťukol do klávesnice a zrušil šetrič obrazovky, fotografiu stĺpov stvorenia medzihviezdnej hmloviny, najznámejšiu snímku z Hubblovho teleskopu. Sledovali ju z tejto miestnosti a práve teraz teleskop obiehal Zem asi šesťsto kilometrov nad Merriweatherovou hlavou. Prezrel si štandardný záznam z poslednej telemetrie: teplota normálna, rýchlosť konštantná, všetky systémy zelené, bez fluktuácie v solárnom vetre – nič abnormálne.

Napísal niekoľko príkazov a na stene sa rozsvietila veľká obrazovka. Objavili sa na nej najnovšie údaje, zachytené hlavným zrkadlovým hvezdárskym ďalekohľadom. Zobrazovali svetielkujúci vír Cosmos-Aztec6 vzdialený štrnásť celých štyri desatiny miliardy svetelných rokov – najvzdialenejší systém doteraz pozorovaný zo Zeme.

Procesor znovu zaodŕhal, až sa Merriweather strhol, a vtedy sa stalo niečo, čo ešte nikdy nevidel. Na počítači sa automaticky objavila akási aplikácia, veľké okno naplnené číslicami.

„Vírus,“ zvolal. „Chytili sme vírus!“

Nik sa neozval, lebo v miestnosti nikoho nebolo.

Číslice zostali na obrazovke niekoľko sekúnd a potom zmizli. Merriweather ťukol do klávesnice a pohýbal myšou. Nohami sa odrazil od podlahy, kreslo na kolieskach sa odsunulo od stola a prešlo riadiacim centrom k ďalšiemu pracovisku. Aj tu narazil na to isté: zamrznutá obrazovka, zamrznutá klávesnica. Procesory horúčkovito štebotali, neprestávali sa plniť bohvieakou číselnou otravou. Niekto mu ju posielal do panensky čistého systému.

Hlavná obrazovka zamihala a Merriweather zdvihol hlavu. Obraz sa začínal posúvať a rozpadávať. Nech ho narušilo čokoľvek, práve sa ujímalo ovládania riadiacich systémov. Teleskop sa hýbal.

Rukou zašmátral po stole, hľadal telefón a slúchadlo zhodil na podlahu. Za šnúru ho vytiahol a ďobol do gombíka s označením mobil doktora Kindermana. Teleskop sa otáčal a na obrazovke sa obraz ďalej rozkladal. V ušiach sa mu ozvalo zvonenie. Kdesi z druhého konca chodby sa doň harmonicky miešal zvuk bicieho nástroja marimby, podobnej cimbalu.

Merriwaether zovrel slúchadlo pod bradou, skúšal všetky reštartovacie príkazy, na aké si spomenul, a usiloval sa odomknúť klávesnicu. Nič. V uchu mu ďalej zvonil telefón. Hodil slúchadlo na stôl a vyrazil k východu.

Na chodbe rachot marimby zosilnel. Vychádzal z Kindermanovej kancelárie. Dobehol k dverám, zo zvyku raz zaklopal a otvoril.

Stav kancelárie ho doslova šokoval: vylámané zásuvky, po celej dlážke rozhádzané papiere a knihy. Mobilný telefón na stole. Trochu sa vrtel, pri zvonení vibroval, napokon prestal. V nasledujúcom tichu začul Merriweather chrupot zhubného kódu, prichádzal z Kindermanovho terminálu. Opatrne vošiel do miestnosti, brodil sa záplavou papiera, kým nemal pred očami monitor. Zastal a zmeravel, len čo si na obrazovke prečítal správu:

ĽUDSTVO SA NESMIE POZERAŤ DO VÄČŠEJ DIAĽKY.

2

Shepherd sa zhlboka nadýchol a pomaly vydychoval, zakrádal sa po tmavej chodbe, usiloval sa nevydať ani najslabší šramot a pištoľou mieril na osamotené dvere. Boli pootvorené, rozštiepené drevo okolo zámky svedčilo o tom, koľko ráz ich už za posledné roky vykopli. Kdesi nad ním v porozbíjaných oknách zastonal virginský zimný vietor a naplnil opustený radový dom zvláštnym šepotom. Vonku bolo mínus osemnásť stupňov, tu možno chladnejšie, ale na celom tele sa potil.

Zastal asi pol metra pred dverami a oprel sa o stenu, pocítil, ako sa sadrová doska a drevený rám ohli – nestačili na zastavenie guľky. Čupol si pod úroveň očí, ako ho naučili, spod opaska vytiahol ďalekohľad na nočné videnie a prešuchol sa za zárubňu.

Cez vysoké, úzke okná prenikalo do miestnosti denné svetlo a načrtávalo obrysy priestoru: druhé dvere zasadené do náprotivnej steny, uprostred stôl posiaty rozličným haraburdím – priamo za ním stáli muž a žena.

Shepherdovi sa napla pokožka na hlave. Muž mal nasadené bezpečnostné okuliare a očividne hľadel rovno naňho. Zbadal aj ruku, pevne zvierala tvár vystrašenej ženy, držal si ju pred sebou ako štít. Vtom si všimol, že dvíha druhú.

Práve v okamihu, keď zaburácal výstrel a narušil chladné ticho, uskočil nabok a guľka vrazila do steny, kde pred chvíľou odpočíval. Trochu ďalej na chodbe zaujal novú polohu a pištoľ namieril na dvere. „Federálna polícia!“ zreval. „Odhoďte zbraň a pomaly vyjdite s rukami nad hlavou. Budova je obkľúčená.“

Klamal.

Ako osamelý agent išiel po chladnej stope a tá teraz zovrela na sopečnú teplotu.

Z miestnosti sa ozval buchot, čosi zahrkotalo na podlahe a začul šuchot vzďaľujúcich sa nôh. Prikrčil sa a postúpil dopredu, pištoľ držal tesne pod líniou pohľadu, voľnou rukou siahal po omračujúcom granáte na opasku. Vytrhol poistku a hodil ho do miestnosti.

Granát zašramotil na podlahe, narazil na kovovú stolovú nohu a s ohromným zábleskom vybuchol, Shepherd ho videl aj spoza zatvorených viečok. Ostrý tresk otriasol múrom, v okamihu sa vystrel a prebehol dverami.

Ani živej duše. Náprotivné dvere dokorán.

Prebehol cez oblak bieleho magnéziového dymu, keď míňal stôl, bleskovo skontroloval jeho obsah: deväťvoltové batérie, nožnice na drôt, spájkovačka, izolačná páska, plastové vákuové vrecká, potreby na výrobu bomby.

Najrozumnejšie by teraz urobil, keby na chvíľu zastal, premyslel si, ako ďalej a zavolal pomoc, no podozrivý vedel, že ho zahnal do kúta. Vystrelil a utiekol, hoci mu Shepherd oznámil, že je agent federálnej polície. Chytalo sa ho zúfalstvo a stával sa nevypočítateľný.

A navyše mal rukojemníčku.

Keby Shepherd čakal, kým dorazí privolaná jednotka, podozrivý by pravdepodobne zabil ženu a utekal, čo by mu sily stačili, aby si zachránil život. V tejto chvíli je však zraniteľný, v ušiach mu ešte doznieva tlaková vlna z granátu a v tmavom suteréne sú mu oči celkom nanič. Shepherd má výhodu, hoci malú, a nebude trvať dlhšie než pár sekúnd. Musí sa rozhodnúť.

Nadýchol sa a zasunul ruku s pištoľou za okraj zárubne, hneď za ňou vošiel do izby aj on. Podozrivý stál vo vzdialenom kúte, chrbtom sa pritláčal k múru, vydesenú rukojemníčku stále držal pred sebou.

Shepherd stál zoči-voči prenasledovanému a maximálne si kryl telo, zbraň držal pevne oboma rukami a usiloval sa mieriť na to, čo videl z chlapovej nejasnej tváre. Periférnym videním vnímal okolité podrobnosti: matrac na podlahe, vedľa neho nízky stolík, filmový plagát so staroružovým slnkom a bielymi písmenami pripichnutý na stenu. V ústach mu vyschlo, keď odrazu z minulosti vyskočili dávno pochované spomienky.

Zatuchnutý pach...

... rovnaké slnko na rovnakom plagáte...

... miestnosť presne taká ako táto.

Usiloval sa ich vyhodiť z hlavy, udržať pohľad na podozrivom a myseľ sústrediť na to, čo práve robí, ale slnko ho naďalej priťahovalo akoby skutočnou gravitáciou, vťahovalo ho späť do tmavého, veľmi tmavého priestoru, pričom sa vždy maximálne snažil, aby naň úplne zabudol.

Ruka sa mu zachvela. Podozrivý dačo vykrikoval, ale nerozumel, čo mu chce povedať. Vtedy si všimol, že dvíha ruku. Niečo v nej má. Akýsi gombík s drôtom pripojený k bombe na opasku, omotal ho rukojemníčke okolo krku.

Za nimi na stene planulo slnko ako predzvesť následného výbuchu. Shepherd cítil, ako sa ho zmocňuje slabosť. Nevedel sa s ňou vyrovnať. Celý svet sa mu scvrkol na koniec pištole a pohľad sústredil podozrivému na tvár a slová na filmovom plagáte.

Apokalypsa

Potiahol kohútik.

Pripravil sa na spätný ráz – všetko v sebe sústredil na svalovú pamäť, dlhé hodiny ju driloval na strelnici – a vystrelil ešte raz. Za hlavňou pištole zbadal gejzír červenej farby. Mlčky sa díval akoby na scénu zo spomaleného filmu, podozrivý sa aj s rukojemníčkou pomaly pri stene zosúvali na zem.

V nasledovnom tichu Shepherd pocítil, že z neho dačo vyteká. Očami sa vrátil na roztopené slnko, ruka mu klesla k boku, zbraň s červenou rúčkou sa mu hompáľala na ohnutom ukazováku. Vôbec necítil, ako mu ju inštruktor berie a ani si nevšimol žiarivkové svetlá, čo sa práve s blikaním preberali k životu. V mysli ešte vždy blúdil minulosťou, civel na rovnaký plagát na odlišnej stene – na miestnosť, kde ho našla a zachránili jeden druhého.

„... Shepherd...!“

Akoby hlas prichádzal z veľkej diaľky.

„SHEPHERD – NIČ VÁM NIE JE?“

Pred očami sa mu objavila žulová tvár špeciálneho agenta Williamsa, zakryla mu plagát a prerušila zakliatie.

Shepherd zažmurkal.

Pokrútil hlavou.

„Urobili ste niekoľko taktických chýb.“

Prikývol hlavou.

„Odchod do biografu na poučenie.“ Inštruktor praktického výcviku ho potľapkal po chrbte rukou stvrdnutou od dlhých rokov poťahovania kohútikov a obrátil sa k dvom hercom, už stáli na nohách a z vreciek si vyťahovali vlhké vreckovky, aby si zotreli červenú farbu zo Shepherdovej cvičnej pištole. Obaja mali na čele, tesne nad očami, odtlačky. Obe strely by boli smrteľné.

„Vrátime sa do východiskového postavenia,“ zabrechal Williams. „Ďalší nováčik príde na rad o päť minút.“

3

Shepherd vyšiel z radového domu hlavným vchodom, okamžite sa doňho zaťali zuby západného vetra priamo zo zálivu Chesapeake, a vydal sa po Hlavnej ulici.

Hoganova aleja zaberala štyri hektáre námornej základne v Quanticu a vystavali ju ako zmenšeninu ktoréhokoľvek amerického mesta s vlastnou bankou, lekárňou s bufetom a benzínovým čerpadlom – prakticky so všetkými ustanovizňami, na aké sa zločinci zameriavali v reálnom živote. Obyčajne sa po celom priestore ozýval bzukot vysielačiek, hlasných rozkazov a praskot strelných zbraní agentov z federálnej polície, z protidrogovej jednotky a z iných vybraných silových zložiek, keď sa učili umeniu taktického boja v meste. Dnes však bola takmer vyľudnená, lebo celé osadenstvo základne odišlo na vianočné sviatky. Shepherd si všimol vypchatého Santa Clausa, visel z horného okna na samoobslužnej práčovni, hojdal sa v silnejúcom vetre ako obesenec. Ktosi mu strelil do zadku farebný náboj: nech sa páči, naozaj krásna vianočná nálada.

Nahrbil plecia proti chladu a zo zvyku pozrel na nočnú oblohu. Na západe sa už objavili večerné hviezdy, a keď na ne hľadel, preletel mu nad hlavou obrovský kŕdeľ husí, tak hlasno gágali, že sa musel zastaviť. Starovekí ľudia by vedeli veľa vyčítať zo smeru, kam vtáci leteli, i z polohy obiehajúcich hviezd na oblohe. Shepherd však vedel len to, že za všetko môže príroda a obiehajúca hviezda je vlastne planéta Venuša, pri jej jase vždy pookrial i za tých najzúfalejších a najosamelejších nocí.

Keď zabočil za roh, rozblikali sa pouličné lampy, reagovali na prikrádajúcu sa noc. Na konci ulice prenikalo na chodník viac svetla z vestibulu biografu, pomenovali ho po kine v Chicagu, kde v polovici tridsiatych rokov dvadsiateho storočia zastrelili amerického gangstra Johna Dillingera. Markíza nad vchodom oznamovala Manhattanskú melodrámu v hlavnej úlohe s Clarkom Gablom a Myrnou Loyovou, ďalší film už Dillinger nevidel. Shepherd podišiel k prázdnej pokladni a pretlačil sa dverami do priestoru, kde mal byť vestibul.

V triede sedelo sto frekventantov v sústredných radoch okolo veľkej obrazovky, tá sa dala pripojiť na množstvo audiovizuálnych učebných pomôcok, ako aj na hociktorú zo šesťdesiatich dvoch kamier rozmiestnených po meste. Práve teraz zachytávala suterénnu miestnosť v radovom dome a Shepherda uprostred nej, stál ako zdrevenený a v oboch rukách držal zbraň. Mieril na telá, čo ležali na podlahe. Pred obrazovkou stál agent v čiernom obleku, hlavu nakláňal nabok, ako by si obzeral výstavný kus v umeleckej galérii. „Vidíte tam ducha, Shepherd?“ spýtal sa a ani sa neobzrel.

„Nie, prosím, len som... išlo o veľmi vypätú situáciu.“

Agent sa obrátil a Shepherda si prezeral rovnako pozorne ako predtým obrazovku. „Neuveríte, ale vždy ide o veľmi vypäté situácie – všetky do poslednej sú také.“

Špeciálny agent Benjamin Franklin patril k dvom poradcom priamo z terénu a natrvalo ho pridelili do Shepherdovej triedy, aby na každej hodine nováčikom poskytol niekoľko praktických rád, odpovedal na všetky otázky a zoznamoval ich s tým, ako to vyzerá v reálnom svete. Patril k solídnym typom s hranatou bradou a očividne pochádzal z iných čias, keď muži ešte oslovovali ženy milostivá pani a autá mali zadné plutvy a od chrómu sa celé jagali. Krátke plavé vlasy mu ustupovali a popolaveli, belasé oči pripomínali kúsky ľadu a niekedy z nich zavanulo aj teplo, keď sa usmial, čo práve urobil. „Spýtam sa vás niečo,“ ozval sa znovu, „vystrelili by ste pri rovnakom scenári znovu?“ Južansky zaťahoval, čím jeho slová nadobúdali ležérnu uhladenosť.

Shepherd si premietol nejasný a rozmazaný obraz, keď stláčal kohútik, v hľadáčiku mal podozrivého, ale na podlahe skončila mŕtva nesprávna osoba. „Nie, prosím.“

„Viete mi to zdôvodniť?“

„Lebo... lebo som zasiahol rukojemníčku.“

Franklin uličkou vykročil k nemu, zapínal si gombíky na saku a blýskal starými oceľovými timexkami. „Shepherd, zložte si nepriestrelnú vestu a trochu sa poprechádzame.“

Po jasne vysvietenej triede sa noc zdala tmavšia a vietor ešte zosilnel. Po ulici rozmetával lístie a vmietal ich do tváre aj Shepherdovi, keď vyrovnával krok s Franklinom.

„Asi pred dvanástimi rokmi,“ začal špeciálny agent a zahľadel sa pred seba do tmavnúceho lesa, akoby medzi stromami dovidel na stratené roky, „som bol členom šesťčlennej zásahovej jednotky. Viedli sme vyšetrovanie niekoľkých bankových lúpeží založených na momente prekvapenia a rýchlom úteku z Ohia do Indiany. Pri každom prepade maskovaný pištoľník vtrhol do malej zastrčenej banky, vzal si rukojemníka – zakaždým ženu – a pohrozil, že ju zastrelí, ak niekto spustí poplašné zariadenie. Počínal si veľmi rozumne, lebo správne nepredpokladal, že by v malej banke boli dokonale zabezpečení proti lúpežiam, preto sme z bezpečnostnej kamery nikdy nedostali slušné zábery. Navyše ani raz nemal veľké oči, preto vždy z banky vybehol už o niekoľko minút. A rukojemníčku si vždy vzal so sebou, pričom pohrozil, že ak začuje čo i len automobilový alarm, zabije ju.

Ako si isto viete predstaviť, miestna tlač narobila z komára hotového somára strachu, nás však trápil ešte väčší problém: ani jedna rukojemníčka sa po dráme, akú prežila, nikdy neprihlásila na polícii. Čosi vyše týždňa sme mali plné gate strachu, že nám každú chvíľu zavolá nejaký poľovník alebo psičkár na prechádzke so svojím miláčikom, že narazil na mŕtve telo jednej z našich nešťastných bankových klientok. Vtedy vylúpil ďalšiu banku, tretiu v tom mesiaci, a dostali sme čerstvé záznamy z kamery.“

Franklin nasmeroval Shepherda do Hoganovej aleje a k chodníku lesom do hlavného komplexu budov za ním.

„Ten lupič to robil takto. Do banky najprv vojde žena a pri dverách sa zarozpráva s ochrankárom, pištoľník ju nasleduje a odzbrojí strážnika zabratého do rozhovoru, zmocní sa ženy a nasleduje lúpež, po nej lotor odchádza aj s rukojemníčkou. Z porovnania jasného obrazu na novom zázname so starými a nejasnými sme zistili, že zakaždým ide o rovnakú ženu. Ukázalo sa, že nie je rukojemníčka, ale patrí k lupičovi. Preto sa ani jedna z nich neprihlásila na polícii.

Potichu sme upovedomili štátne banky. O desať dní sa vydali na ďalší lup do Des Moinesu a pokladník spustil alarm, policajti mali dosť času doraziť do banky a zbaliť oboch darebákov. Keď pištoľníka zahnali do úzkych, pokúsil sa o rovnakú fintu s rukojemníčkou, skríkol na nich, že ju zabije, ak mu nedajú auto a neumožnia slobodne odísť. Policajti mu na to: „Nech sa páči, pokojne ju zastreľte.“ A to nás privádza k vašej dnešnej vypätej situácii. Povedzte mi, čo ste pred akciou vedeli z inštruktáže o podozrivom?“

Shepherd si zaboril ruky hlboko do vreciek a pokúsil sa sústrediť na niečo iné než na to, aká mu je zima. „Z policajných informácií vyplynulo, že ho hľadajú v niekoľkých krajinách ako podozrivého z terorizmu. Predpokladalo sa, že je členom džihádu, vycvičený al-Káidou.“

„A vyplynulo vám z toho, čo ste prečítali, a z podobných prípadových štúdií, že by sa teroristi a iní nábožensky motivovaní bojovníci vzdávali policajtovi z nepriateľského štátu, keď práve proti nemu vedú svätú vojnu?“

„Nie.“

„Veru tak, ani nemohlo.“

Stromy sa rozostúpili a odkryli tunajší Hilton, dvíhal sa pred nimi hranatý a betónový, s úzkymi oknami. Nachádzali sa v ňom laboratóriá a bývali tímy, ktoré riešili dlhotrvajúce, zložité a nevyriešené prípady a nie len jasné učebnicové zločiny, na ktoré si už Shepherd zvykol. Človek si pokojne mohol myslieť, že ide o areál malej stredozápadnej strednej školy, keby sa z lesa za nimi neozývala streľba. Do suterénu zišiel ďalší nováčik. Shepherd len dúfal, že si bude počínať lepšie než on. Práve streľba mu pripomenula papiere, musí ich vyplniť ešte v poradnej miestnosti. Formuláre za vystrelenie zo zbrane pri cvičnej akcii boli precízne, dôkladné, nudné a trojmo. Dôvod bol jednoduchý: nováčikovia si rýchlo odvykli unáhlene stláčať spúšte.

„Z administratívy si nerobte ťažkú hlavu,“ povedal Franklin, pričom zjavne vytušil, na čo myslí. „S agentom Williamsom to vybavím. Formuláre vyplníte a odovzdáte neskôr.“

Kedy neskôr? Shepherd sa chcel spýtať, ale Franklin už prešiel pol cesty k skleným dverám na hlavnej budove.

„Nikdy nezabúdajte, priateľ môj zlatý, že ste za drahé peniaze skvele vycvičený policajt. Pre strýka Sama sa v oblasti presadzovania zákona stávate aktívom a pre teroristov veľmi ceneným cieľom. Ak nechytíte guľku, máte veľkú šancu, že atentátnik aj tak stlačí gombík a potom v tom suteréne budeme zoškrabovať tri telá namiesto dvoch. Rukojemník to má od začiatku spočítané. A z hľadiska krátkeho príbehu, ktorý som vám pred chvíľou rozpovedal, ako môžete vedieť, že rukojemník je na vašej strane?“ Prešli z chladnej noci do jasnej a vykúrenej riadiacej budovy. „V prvom rade by vás malo zaraziť, čo robí žena za súmraku v takej potkanej diere, akou je suterén so známym teroristom. Chápem, že ste vyvedený z miery, lebo ste zastrelili človeka, možno nevinného, za to vás treba pochváliť, ale neoberajte sa preto o spánok. Zvolili ste si správne, Shepherd. Hoci ešte musíte trochu popracovať na presnosti streľby.“

Prechádzali popri tabuli cti, v sklenom átriu sa nedala prehliadnuť. Od roku 1972, keď sa dvere školy otvorili po prvý raz, zapisovali na ňu zlatým písmom mená najlepších absolventov. Shepherd pochyboval, že sa niekedy na nej objaví aj jeho meno. Bol o pekných pár rokov starší ako priemerní nováčikovia, čo sa odrážalo na jeho výsledkoch z telesnej zdatnosti, a ani v streľbe sa mu bohvieako nedarilo. Vynikal jedine v oblastiach, čo nepatrili medzi päť zručností, z akých sa skladala konečná známka, o jeho odbornosti nik ani netušil, keď sa zakladala federálna polícia.

Zastali pred výťahom, po chvíli sa otvorili dvere a Franklin nastúpil, počkal na nováčika a stlačil gombík číslo šesť. Shepherdovi vyschlo v ústach. Na šiestom poschodí bývali najprominentnejšie osobnosti.

„Keď sa raz dostanete do terénu, nesmiete nikdy zapochybovať,“ pokračoval Franklin a v tesnom výťahovom priestore znel jeho hlas doslova sprisahanecky. „Lebo ak zaváhate v situácii ako dnešná, zomriete, alebo ešte horšie, zomrie váš partner a až do konca života si to budete vyčítať. Také niečo sa neuvádza v učebných príručkách, ale ja vám dávam rady zo života pre vaše i moje dobro – najmä ak o chvíľu začneme pracovať spolu.“

Dvere zašušťali a otvorili sa, Shepherd nestihol ani odpovedať a Franklin už kráčal po tichej chodbe, keď míňal ťažké dvere šéfovského oddelenia, pozrel na hodinky. Velitelia bývali na chodbe podľa hodnosti, najnižšie šarže najbližšie k výťahu. Franklin prešiel popri všetkých, mieril rovno k dverám na samom konci a Shepherd tesne v jeho pätách pomaly nadobúdal pocit, akoby sa znovu vrátil na strednú školu a predvolali ho do riaditeľne. Len tu bol riaditeľ o jeden stupienok nižšie ako riaditeľ Federálnej polície, a ten zase o ďalší stupienok nižšie než prezident Spojených štátov amerických. Franklin zastal pred dverami, posledný raz pozrel na hodinky a potom nad menovkou: Zástupca riaditeľa dva razy zaklopal.

V zmäkčenom tichu chodby zaznelo klopanie ako výstrel z pušky.

„Ďalej,“ zahrmel z druhej strany hlboký hlas.

Franklin sa usmial, len tentoraz mu z úsmevu nevyžarovalo teplo a Shepherdovi zišlo na um, či aj on nie je zrazu nervózny. Vzápätí otvoril dvere a vošiel do miestnosti.

4

Zástupca riaditeľa O’Halloran bol chudý a hybký ako doostra nabrúsená čepeľ od celoživotnej práce vo Federálnom úrade vyšetrovania. Všetko na ňom vyvolávalo dojem tvrdosti a presnosti: oceľový rám na okuliaroch, sivasté oči za nimi, zdvihol ich, keď Franklin so Shepherdom vošli do miestnosti, dokonca sa zdalo, že aj jeho oceľovosivé vlasy si rozdelil skalpelom a nie hrebeňom. Sedel za rovnako nepoškvrneným stolom, za ním ho fotografovali do náborových brožúr. Posielali ich aj s prihláškou, ktorú Shepherd vyplnil takmer pred rokom: rovnaký plochý monitor, rovnaká klávesnica, rovnaký telefón na stole a zarámovaná fotografia. Odlišovali sa len dve veci: dva spisy na stole pred ním, jeden čistý, druhý so Shepherdovou fotografiou vytlačenou na prvej strane. Keď ju zbadal, zrýchlil sa mu tep.

„Máte impozantné hodnotenie,“ začal O’Halloran a chudým prstom poklopkal po spise s fotografiou. „Na Michiganskej univerzite ste skončili matematiku a odbor počítače. Na Kalifornskej technike ste z fyziky získali postgraduálny titul. V anglickom Cambridgi ste pracovali na doktoráte z teoretickej kozmológie, ale ste ho nedokončili. No aj tak si viem predstaviť, že vo finančnom sektore by ste zarábali milióny, ale rozhodli ste sa pre miesto na Federálnom úrade vyšetrovania, zaradený do desiatej triedy so základným nástupným platom štyridsaťšesťtisíc dolárov ročne. Netušíte, prečo sa mi to vidí čudné?“

Shepherd nasucho preglgol. „Peniaze nie sú pre mňa všetko.“

„Nehovorte, vari ste komunista?“

„Nie, prosím, som vlastenec.“

„Dobre teda, pán Patriot, porozprávajte mi o svojom doktoráte, prečo ste ho nedokončili?“

Shepherd sklopil zrak na spis, spomenul si na psychiatrické hodnotenie a pátranie v minulosti, tvorilo súčasť náborového prieskumu. Všetko bude v ňom, všetko, čo im povedal. Teraz sa však rozprával so zástupcom riaditeľa, takže možno sú v ňom už aj iné veci – také, o akých dúfal, že zostanú utajené.

„Všetko som uviedol do spisu.“

O’Halloran pozoroval Shepherda zo stredu svojej nehybnosti. „Chcem o tom počuť od vás.“

Shepherdovi sa zrýchlili mozgové obrátky. Práve ho testovali a zástupca riaditeľa je až priveľmi nad vecou, aby mu išlo len o nejaké triviálnosti. Ak mu ide o tie časti, čo vynechal zo svojej minulosti, potom sa na ne mohol Franklin pokojne opýtať ešte v biografe, zrejme však pôjde o niečo iné. Mal by sa držať toho, čo im už uviedol, neprezrádzať nové informácie a dúfať, že v priebehu nasledujúcich niekoľkých minút sa všetko vyjasní.

„Celý dospelý život som sa pohyboval po univerzitnej pôde,“ opakoval rovnaké slová, aké vravel náborovému pracovníkovi. „Iné som nepoznal, ale to nebolo všetko, čo som chcel poznať. Niektorí ľudia zhromažďujú poznatky len pre poznatky, ja som chcel svoje vždy uviesť do praxe.“

„V Národnom aeronautickom a vesmírnom úrade – NASA?“

Shepherd prikývol. „Väčšinu vzdelávania som si platil zo štipendií Vesmírnej agentúry. Zároveň som veľa času strávil vo výskume na rozličných projektoch NASA, čo je bežná prax u každého, kto dostáva od nich štipendium: oni získajú nový mozgový potenciál a my si zasunieme nohy pod stôl a načerpávame praktické skúsenosti s prácou, pri ktorej pravdepodobne zostaneme do konca života.“

„A čo sa teda stalo?“

„Došlo k jedenástemu septembru. Odvtedy sa prioritou číslo jeden stala ochrana našej domoviny a vojna s terorizmom. Vyžiadalo si to veľké zásahy do rozpočtu, všetci sme sa na tom museli podieľať a takmer celý vesmírny program sa odložil do šuplíka. Odrazu som zostal bez grantu i bez zamestnania, nemohol som sa oň uchádzať, aj keby sa mi podarilo štúdium dokončiť. Akoby som hlavou narazil do múru.“

„Takže ste sa na školu vykašľali.“

„Aj tak sa to dá povedať,“

„Ako by ste to vyjadrili vy?“

„Spočiatku som sa cítil oklamaný, akoby ma o niečo obrali. Nemalo predsa zmysel pokračovať v štúdiu a pripravovať sa na zamestnanie, aké už vlastne neexistuje. Ozvala sa mi celá kopa súkromných spoločností s ponukou, že mi zaplatí zvyšok štúdia, ale všetky za to odo mňa chceli, aby som sa im po skončení štúdia upísal. Nastúpiť som mal hneď po promócii a čakalo na mňa sledovanie burzy namiesto hviezd. S tým som sa však nedokázal zmieriť. Preto som odišiel a dal som sa na cestovanie, aby som si prečistil hlavu a pokúsil sa prísť na to, ako si zariadim život, keď ma v Národnom aeronautickom a vesmírnom úrade zrazu nepotrebovali.“

„A kde ste skončili? Vo vašom spise je diera dlhá takmer dva roky, človek má pocit, akoby ste úplne zmizli zo zemského povrchu: ani jeden záznam o sociálnom zabezpečení, ani o zamestnaní, či o kreditnej karte.“

„Žil som tak, aby ma nik nemohol vystopovať – najprv v Európe, potom v juhovýchodnej Ázii a napokon v Afrike, cestoval som z miesta na miesto, pracoval v baroch za hotovosť a ako sezónny robotník na poliach, býval som v turistických ubytovniach, kde mi účtovali každú noc osobitne. Vo väčšine z nich kreditné karty nebrali. Dosť veľkú časť života som študoval, preto viem, ako sa dá lacno prežiť.“

„A čo potom, vari ste zazreli svetielko na konci tunela a rozhodli ste sa vrátiť do spoločnosti?“

„Áno. Uvedomil som si, že mrhám svojimi možnosťami. Udalosti z jedenásteho septembra mi načisto zmenili život, ale takmer tri tisícky iných ľudí oň vtedy prišli. Vždy som mal v úmysle splatiť peniaze za svoje vzdelávanie tým, že svoj život zasvätím verejnej službe a práci v NASA. Napokon som si uvedomil, že hoci sa predo mnou zavrela jedna konkrétna možnosť, to ešte neznamená, že nemôžem splatiť svoj dlh inak.“

„Tak ste sa upísali Federálnemu úradu vyšetrovania?“

„Nie hneď.“

„Áno, to je pravda.“ O’Halloran po prvý raz otvoril spis a nalistoval stranu takmer na samom konci. „Najprv ste pracovali ako dobrovoľník v rozličných dobročinných nadáciách, zakladali ste počítačové siete a stránky na získavanie peňazí, bezdomovcov a dlhodobo nezamestnaných ste učili počítačovým zručnostiam.“ Znovu zdvihol zrak. „O tých peniazoch ste vlastne ani veľmi nežartovali, však?“

„Nie, prosím – tie ma nikdy zvlášť nelákali.“

O’Halloran zošpúlil pery a prezeral si Shepherda ako pokrový hráč, keď sa nevie rozhodnúť, koľko má staviť. „Veľmi ma neteší, a to vám vravím otvorene, že sa úrad, kde slúžim celý svoj pracovný život, stal pre vás čímsi ako cenou útechy, no na druhej strane nemôžem odmietnuť kandidáta s takou kvalifikáciou.“ Zavrel spis a ruku položil na vedľajší. „Poznáte Goddardovo vesmírne stredisko?“

„Áno, prosím, strávil som v ňom niekoľko letných prázdnin a venoval sa skúšobným testom Exploreru 66.“

„Súviseli aj s Hubblovým vesmírnym teleskopom?“

„Ani nie. V oboch prípadoch ide o zhromažďovanie údajov z najvzdialenejších okrajov vesmíru, aspoň v tom čase – Explorer ako testovací satelit je v súčasnosti už dosť zastaraný. Hubblák, ako ho familiárne nazývame, vykonáva všetko, čo robieval Explorer, ale má oveľa väčší dosah.“

Zástupca riaditeľa znovu zošpúlil pery. „Už nie.“ O’Halloran vytiahol zo stola zásuvku, vybral z nej puzdro s odznakom a podal ho Shepherdovi. „Nezvyknem posielať nováčikov do terénu predtým, než výcvik úplne dokončia alebo strávia aspoň rok v operačnej kancelárii, ale z vyše tridsiatich tisícov v súčasnosti aktívnych federálnych pracovníkov vy jediný sa svojimi schopnosťami hodíte do situácie, aká nastala.“ Shepherd otvoril puzdro a zbadal svoju fotografiu, hľadela naňho z preukazu agenta federálnej polície. „Dočasne máte povolené nosiť skrytú zbraň a vstupovať s ňou na palubu komerčných lietadiel. Cestou z budovy si pištoľ a škatuľku nábojov vyzdvihnite u agenta Williamsa.“

Shepherd si prečítal meno pri dátume, ktorý uplynie o mesiac. „Moje stredné meno je Thomas,“ povedal a vrátil odznak O’Halloranovi.

„V Memphiskom úrade už máme jedného špeciálneho agenta J. T. Shepherda, a keďže u nás nemôžu mať dvaja pracovníci rovnakú totožnosť,“ zdvihol ruku a urobil ňou vo vzduchu znak kríža, „krstím vás na J. C. Shepherda. Bude to vaše pracovné meno a vždy naň musíte reagovať. Riadenie celého vyšetrovania zverujem do rúk agenta Franklina a vy budete dôsledne dodržiavať jeho príkazy. Do jeho vyšetrovateľského tímu som vás zaradil výlučne pre vaše jedinečné a rozsiahle odborné znalosti z oblasti astronómie. Budete nimi agentovi Franklinovi pomáhať pri vyšetrovaní a k veci sa vyjadríte len vtedy, keď vás o to požiada. Zvyšný čas, ktorý s ním strávite, využijete ako cennú príležitosť priučiť sa našej práci od ostrieľaného a váženého agenta. Len čo prestane vašu odbornosť potrebovať, zruším vašu dočasnú funkciu a znovu sa prihlásite u nás, aby ste dokončili výcvik, je to jasné?“

„Jasné.“

„Predpokladám, že poznáte cestu z Quantica do Goddardovho vesmírneho strediska. Vonku máte pristavené auto.“ Vzal zo stola spis s čistým obalom a podal ho Shepherdovi. „Agent Franklin vás cestou stručne oboznámi so situáciou.“

5

Shepherd a Franklin sa prvých desať minút viezli bez slova, do cvakotu stieračov a šušťania pneumatík na mokrom asfalte sa miešal len šuchot prekladaných papierov. Federálny agent listoval v spise. Sem-tam si do vreckového notesa načmáral poznámku, svietil si pri tom malou baterkou zaseknutou v zuboch. Shepherd vytušil, že zo situácie nemá ani on veľkú radosť.

Ako nováčik naozaj netúžil vydávať sa do reálneho sveta s nabitou pištoľou vo vrecku na saku po svojom trápnom vystúpení v Hoganovej aleji. Ako mu zástupca riaditeľa prisľúbil, strelecký inštruktor agent Williams naňho už čakal v sklade s naolejovanou pištoľou SIG 226 a prinútil ho, aby ju pred ním nabil patrónami parabellum 9 x 19 mm. Počas Shepherdovho katolíckeho vzdelávania mu do hlavy natĺkli latinčinu, aby vedel, že para bellum znamená „priprav sa na vojnu“. Pokúsil sa z hlavy vyduriť túto predstavu, keď pomaly zasúval pätnásť nábojov do zásobníka, s dvoma sa trochu potrápil, kým ich zatlačil na miesto, a pozrel do ubolenej tváre inštruktora.

„Urobte si láskavosť,“ poradil mu Williams, keď podpisoval prebratie zbrane a náhradných nábojov, „skúste sa nedostať do situácie, kde by ste museli pištoľ vyťahovať. Pekne si ju držte v puzdre a vráťte sa sem čo najrýchlejšie, aby ste dokončili výcvik.“

Shepherd pozrel do spätného zrkadla. Za sebou videl svetlá sivej dodávky, sledovala ich od brány v Quanticu. Viezli sa v nej dvaja technici, odborníci na fyziku, aj s potrebným technickým vybavením, okamžite pripravení preskúmať miesto činu, ktorým sa stalo jeho bývalé pracovisko. Viezli sa na sever po medzištátnej diaľnici 95: pred nimi sa na horizonte odrážali žiarivé svetlá Washingtonu, pripomínali svetielkujúcu škvrnu, osvetľovali nízky oblak a ten všetko kropil monzúnovým dažďom. Počasie ich spomaľovalo, ale pre pokročilú hodinu sa už nemuseli obávať problémov s dopravnými zápchami, keď dorazia do hlavného mesta. Odhadoval, že do Marylandu sa dostanú o dvadsať minút, hoci doteraz ani netušil, načo tam vlastne idú.

Baterka na prednom sedadle zhasla a Shepherd začul zavŕzgať vinylové sedadlo. Franklin sa k nemu obrátil a povedal: „Pred zástupcom riaditeľa ste síce veľmi dramaticky rozvíjali rozprávočku o tom, ako ste cestovali takmer až na koniec sveta, aby ste sa znovu našli, ale ja vám hovorím na rovinu, že jej neverím.“

Shepherd pocítil, ako sa mu zapálili líca. Potešilo ho, že je už tma a jeho nadriadený ich nemôže vidieť. „Nerozumiem vám.“

„Vyše dvadsať rokov už počúvam lotrov, ktorí robili všetko od vypisovania falošných šekov až po únosy detí, aby ich mohli pre vlastné potešenie mučiť, a viete, čo mali všetci spoločné? Všetci ma chceli oklamať. Pre mňa za mňa môžete mať aj všetky tituly na svete, je mi jedno či z astrofyziky, raketovej vedy alebo bohvie z čoho ešte, ja mám však titul z práce s ľuďmi, a preto viem, ak mi niekto preťahuje pod nosom medové motúzy. Okamžite ich vyňuchám a práve teraz vy agent Shepherd smrdíte ako tchor.“

Shepherd mlčal a uprene hľadel na cestu.

„Vlastne mi je celkom fuk, prečo klamete alebo čo vlastne pred nami skrývate, mňa však dosť žerie, ak mám partnera a nemôžem mu dôverovať. Ak máte partnera a bojíte sa mu dôverovať, to je akoby ste ho ani nemali, čo býva často veľmi nebezpečné, ako ste sa sám mohli presvedčiť tam dolu v suteréne. Preto ak by ste niekedy pocítili potrebu prihrať mi trochu pravdy – ako chlap chlapovi, partner partnerovi, uvedomili si, že zločiny bokom, ale takto to ďalej nejde – potom by sa nám spolu žilo oveľa lepšie. Dovtedy si uchovajte v pamäti, že som náchylný pochybovať o každom prekliatom slove, aké vám vyjde z úst, jasné?“

„Pozrite, sľubujem vám...“

Franklin zdvihol ruku a odvrátil sa od Shepherda. „Nezhoršujte situáciu ešte väčšmi tým, že znovu začnete klamať. Ja som k vám úprimný a od vás žiadam len jedno, aby ste aj vy boli taký.“

Sedadlo zavŕzgalo, keď sa Franklin znovu vracal k spisu. „Dobre teda, povedal som, čo som chcel, aby sme vedeli, na čom sme, a teraz skúste byť trochu užitočný a vysvetlite mi, čím sa dá zdôvodniť potreba minúť vyše miliardy dolárov z našich daní na vyslanie teleskopu do vesmíru, pričom jeho ďalšia činnosť stojí vyše štyridsať miliónov dolárov ročne.“

Shepherd uprene hľadel cez záplavu vody pred seba a zvažoval otázku, uľavilo sa mu, že má znovu pevnú a známu pôdu pod nohami. Premýšľal o nepredstaviteľných diaľkach, kam dokáže preniknúť Hubblov vesmírny teleskop v porovnaní s relatívne neďalekými priestormi, kam dosiahnu pozemné prístroje. Premýšľal o svetle z mŕtvych hviezd, zhromažďuje údaje o nich z čistej ničoty jasného vesmíru a prináša informácie až zo samého počiatku času. Nakoniec sa však vyjadril celkom jednoducho. „Koľko hviezd vidíte v noci?“ spýtal sa.

Franklin hľadel z okna na okolitú mokrotu, čierna noc frčala popri nich ako veľký kamión, letela prirýchlo v takom počasí a rozstrekovala toľko vody, že sotva dovidel na okraj cesty, nehovoriac na oblohu. „Dobre, chápem, ale prečo nestačilo postaviť teleskop na vrchole hory, povedzme v Mexiku, alebo niekde inde, kde vždy svieti slnko. Dofrasa, prečo nestačí vyčkať na jasnú noc, nebolo by to lacnejšie?“

„To všetko sa už urobilo. Na sopke Sierra Negra v južnom Mexiku stojí päťdesiatmetrová misa, sleduje severnú aj južnú oblohu. Je priam monumentálna. Problém však spočíva v tom, že Zem sa točí, preto môže naraz skúmať len kúsok oblohy, aj to len niekoľko hodín. Ale taký vesmírny teleskop ako Hubblov sa môže zamerať na vzdialený objekt a mať ho v hľadáčiku aj niekoľko mesiacov, dokonca rokov, lebo Zem sa točí pod ním.“

„A to stojí štyridsať miliónov ročne?“

„Ide o veľmi zložitý proces.“

Franklin zagrúlil. „Mne to pripadá ako ohlupovanie ľudí.“

Shepherd zvažoval, či jeho poznámku nechá bez povšimnutia, ale nechcelo sa mu znovu uviaznuť v nepríjemnom mlčaní. „Ste dobrý strelec?“ spýtal sa.

„Lepší než vy, špeciálny agent.“

„A trafili by ste z uháňajúceho auta plechovku na okraji cesty?“

„Závisí od toho, ako rýchlo by auto uháňalo.“

„Povedzme päťdesiatkou.“

„Deväť ráz z desiatich.“

„A čo keby išlo auto stoštyridsiatkou?“

Franklin sa zamyslel. „Možno tri razy z desiatich.“

„Dobre, a teraz si predstavte, že auto ide rýchlosťou stoštyridsaťtisíc kilometrov za hodinu a plechovka je na druhej strane krajiny, hovie si na nápise Hollywood. Trafili by ste ju?“ Franklin neodpovedal. „Hubblák by to dokázal. Zameral by sa na plechovku a urobil fotografiu takú jasnú, že by ste mohli prečítať aj nápis. Okolo Zeme krúži rýchlosťou asi dvadsaťsedemtisíc kilometrov za hodinu a zem sa okolo slnka točí rýchlosťou stosedemtisíc kilometrov za hodinu. Čo je dohromady stotridsaťštyritisíc kilometrov za hodinu a Hubblák sa aj napriek tomu dokáže zamerať na malú škvrnku na oblohe, vzdialenú takmer pätnásť miliárd svetelných rokov. Predstavuje to jeden z najväčších zázrakov modernej vedy, vrchol ľudského vedeckého pokroku. Preto je taký drahý a na činnosť potrebuje toľko peňazí.“

„A celé sa to riadi z Goddardu?“

„Áno.“

Franklin pokrútil hlavou. „Ale už nie – v tejto chvíli by ten váš pozlátený teleskop nezameral z desiatich metrov ani vráta od stodoly. Krúti sa tam hore ako fľaška na študentských žúroch. Nejaký dobrák doň nasadil vírus, a ten zničil riadiaci systém a zrušil všetku komunikáciu.“

„Nehovorte? To nejde len tak ľahko.“

„Akože nejde?“

„Keď som v stredisku pracoval, bezpečnostný systém spustil drobný poplach. Jedna z pozemných operačných staníc pre iný satelit zostala otvorená cez emailový účet a nejaké decko sa do nej dostalo. Neurobilo veľkú škodu, ale niekoľko operačných systémov sa nakazilo internetovou gebuzinou. Dostávala sa dnu cez dieru, čo vytvorilo. Došli sme na to veľmi rýchlo a všetko sme opravili, ale havária urýchlila revíziu celého systému. Koľko viete o vládnej kybernetickej bezpečnosti?“

„Asi toľko, koľko vy o strelných zbraniach.“

„Dobre, tak si zapamätajte, že všetky štátom vlastnené a riadené počítačové operačné systémy sa hodnotia podľa stupnice v Oranžovej knihe, vypracovalo ju ministerstvo obrany. Obsahuje špecifické bezpečnostné kritériá pre všetky vládne systémy siahajúce od stupňa D pre bezpečnostne neklasifikovanú administratívu až po A1, teda organizácie ako Národný bezpečnostný úrad, Federálny úrad vyšetrovania a vojenské zložky, ktoré môžu použiť atómovú bombu. Po panike v Goddardovom vesmírnom stredisku sa museli všetky operačné systémy nahradiť lepšími, najmenej na úrovni A1. Preto je predstava, že by niekto vnikol do pozemného operačného systému Hubblovho teleskopu na báze bežného kybernetického útoku vyslovene nepravdepodobná. Akoby sa nejaký narkoman s dvadsaťdolárovou pištoľkou pokúsil prepadnúť vojenskú základňu Fort Knox. Ak niekto niečo také vykonal, musel presne vedieť, ako na to.“

„Myslíte, že niekto z osadenstva?“

„Zrejme, inak si to neviem vysvetliť. Mali by sme sa pozhovárať s doktorom Kindermanom, on je zodpovedný za Hubblov teleskop a pomáhal zavádzať aj nový systém. Dá nám mená všetkých s primeranými technickými vedomosťami a mená prepustených zamestnancov, ktorí by mohli mať výhrady voči svojmu bývalému zamestnávateľovi.“

„Páli vám to, agent Shepherd,“ uznanlivo poznamenal Franklin. „Jediný problém vo vašom inak bezchybnom pláne vyšetrovania spočíva v tom, že doktor Kinderman bez povolenia odišiel na dovolenku. V tejto chvíli je naším podozrivým číslo jeden.“

6

PRED ÔSMIMI MESIACMI

Badijat al-Šam – Sýrska púšť – severozápadný Irak

Keď Gabriel nasmeroval koňa k horizontu, prial si len jediné, kým zomrie, vzdialiť sa od tábora tak ďaleko, ako sa len dá.

Uberal sa na severozápad do prázdneho srdca púšte, na pleciach ho už hriala páľava vychádzajúceho slnka a v nose šteklila silná vôňa pomarančov. Usiloval sa nemyslieť na to, čo za sebou zanecháva, lebo potom sa mu ťažšie odchádzalo. Nemal na výber, musel ju opustiť.

Preto sa radšej zameral na to, aby zostal nažive čo najdlhšie a zašiel čo najďalej, kým sa ho choroba nezmocní. Nechcel riskovať a nakaziť iných alebo niekde padnúť, kam by krúžiace krkavce pritiahli ľudských odpadkárov a tí by mu ukradli šaty, zbrane a riskovali, že si so sebou vezmú aj niečo oveľa smrteľnejšie. Musel zomrieť tam, kde ho nikto nikdy nenájde, kde mu púštne slnko vysuší a prečistí telesné pozostatky a vietor roztrúsi jeho prach po sterilnej zemi, kde nič nerastie, všetko sa stratilo a zostalo naveky zabudnuté.

Cestoval asi štyri hodiny, a vtedy ho zrazu zachvátila horúčka. Chvíľu sa v ňom hromadila horúčava, no len ťažko sa dalo odhadnúť, koľko z nej prichádza zo slnka a koľko z jeho vnútra. Vošiel do chabého tieňa nízkeho vyschnutého koryta rieky, chránil koňa pred horúcim vetrom, pokožka ho začínala svrbieť, akoby ho poštípal hmyz, čo sa odrazu v roji zniesol nad neho. Súčasne sa v ňom hromadil pocit akéhosi nekontrolovaného žiaľu. Zo všetkých síl sa usiloval Liv vypudiť z hlavy, no stále musel na ňu myslieť, predstavoval si jej tvár, zelené oči a jagavé zlaté vlasy rozložené na vankúši, takú ju naposledy videl, keď spala na ošetrovni. Vylieval sa z neho smútok, že ju opustil, podporený horúčkou, a slzy mu pretekali suchým prachom na lícach. Zdvihol roztrasenú ruku, aby si utrel tvár a zazrel na nej krv.

Smrtonosná nákaza – tak ju nazval mních z Citadely – tú výraznú vôňu pomarančov nasledovanú náhlym a silným krvácaním z nosa.

Je koniec, pomyslel si, a čiastočne sa mu uľavilo. Teraz si môžem ľahnúť.

Nasmeroval koňa k previsu, tvoril malú oázu tieňa uprostred oslepujúcej bieloby. To je ono, miesto, kam smeroval celý jeho život, do tejto tmavej diery podobnej zvislému hrobu.

Práve v nej zomrie.

7

Prvý deň strávila Liv ukrytá v jednej prázdnej táborovej strážnej veži, držala sa v tieni, z dosahu horúčavy.

Prebudila sa na ošetrovni a zistila, že Gabriel odišiel a táborom lomcoval nepokoj. Našla lístok, nechal jej ho pod kamennou tabuľkou známou ako hviezdna mapa.

Moja drahá Liv,

nič nie je ľahké, ale opustiť ťa je najťažšie, čo som kedy urobil. Teraz už viem, akú bolesť môj otec prežíval, keď musel odísť. Dúfam, že sa vrátim, len čo budem môcť. Dovtedy ma nehľadaj, len vedz, že ťa ľúbim. A dávaj si na seba pozor – kým ťa znovu nenájdem.

Gabriel

V tej chvíli zvierala v ruke lístok, akoby mal čarovnú moc a mohla ho ním privolať späť. Pozornosť presúvala z obrovskej prázdnoty Sýrskej púšte na oplotený vrtný tábor pod sebou, kde práve prebiehala hádka v hrdelnej arabčine vystreľovanej ako z guľometu. Len čiastočne jej rozumela. Väčšina zúrivej výmeny názorov sa týkala peňazí a ich nedostatku, keďže sa ropa stratila, ale niečo sa týkalo aj jej. Hnevlivý šepot stúpal nahor ako dym z tlejúceho ohňa, svoje meno počula v rozličných jazykoch.

Hawāh

Ištar

Lilit

Niektorí sa stavali na jej obranu, väčšina však nie. V zásade ju označovali za bosorku, lebo ropu premenila na vodu a privolala na nich skazu.

Liv počúvala hlasy a zostávala nehybná ako skala, akoby ju nehybnosť robila neviditeľnou pre ľudí hemžiacich sa pod ňou, pripomínali sršne vydurené z hniezda. Nakúkala nadol cez špáry vo vysušenom dreve na veži, prezerala si spúšť po boji, ktorý oslobodil tábor, ale ju nie: kostru polámaného vojenského vrtuľníka, celý ho zastriekala voda a vyradila z prevádzky, keď vytryskla zo zeme, jazero s vrtnou vežou uprostred, z hlbokého podzemia z nej tryskala voda – a všade samé hrdzavé škvrny na zemi, kam padli muži a krvácali. Bola si celkom istá, že ju nik nezbadal, keď sa štverala do veže, ale aj tak v ruke pevne zvierala skalpel. Pre všetky prípady si ho vzala z ošetrovne. Až priveľmi dobre si uvedomovala, že zostala jedinou ženou v izolovanej spoločnosti výbušných a nepriateľských mužov – uvedomovala si, k čomu to všetko smeruje. Ak zostane ukrytá až do noci, môže zliezť z veže, vziať si jedného z koní, práve sa napájali na okraji jazera, a utiecť na ňom.

Tesne predobedom začula prvé nárazy hrubých topánok do kovového rebríka. Potichu sa pregúľala po podlahe, srdce jej bilo ako kladivo o nákovu, v zapotenej dlani sa jej skalpel prešmykoval. Zaujala polohu pri padacích dverách, nohy si pritiahla k hrudi, pripravená tvrdo kopnúť do čohokoľvek, čo sa objaví v otvore.

Kroky stúpali k nej, ťažké a hlasné, zastavili sa len pod padacími dverami. „Hej,“ zvolal hlboký sladučký hlas po anglicky.

Mlčala.

„Nesiem vám vodu a jedlo.“ Ruka veľmi pomaly nadvihla padacie dvere a cez otvor posunula poľnú fľašu a jednodňovú vojenskú potravinovú dávku, vzápätí sa v ňom zjavili dve oči. „Už sa nemusíte báť,“ povedal chlap. „Ste v bezpečí. Máte moje slovo.“

„A kto ste?“ spýtala sa Liv, keďže už nemalo zmysel ďalej mlčať.

„Som Tariq al Bedu. Jazdieval som s Ašabahom – s Duchom. Budem na vás dávať pozor ako on, z úcty k jeho menu. Musíte piť. O chvíľu vám prinesiem viac.“

Pozrela na poľnú fľašu ešte mokrú od toho, ako ňou naberal vodu z jazera. „Ďakujem,“ povedala a potom, keďže raz písala článok o obetiach, čo prežili nejakú tragédiu, spomenula si, že je ťažšie ublížiť človeku, ak viete, ako sa volá, dodala: „Volám sa Liv Adamsenová.“

Chlap sa usmial a všimla si, ako sa mu oči zaplnili milotou. „Viem, kto ste,“ odvetil a zmizol.

Liv načúvala dupotu jeho krokov, keď schádzal po rebríku, miešal sa s posmešným sykotom čistej vody chrliacej zo zeme. Nohou si pritiahla poľnú fľašu, stále sa bála priblížiť k padacím dverám, otvorila ju, privoňala a potom si z nej veľmi opatrne usrkovala. Hlavou jej blyslo, že drobné množstvo akejkoľvek drogy by ju nemalo zraziť na kolená, preto si bude dávať pozor dovtedy, kým jej smäd dovolí analyzovať svoje pocity a čakať, či sa niečo nestane. Keď sa nič nestalo, znovu sa napila, potom ešte raz, až kým sa celý obsah poľnej fľaše nezošuchol v smädných glgoch dolu jej vysušeným hrdlom. O hodinu sa Tariq vrátil, priniesol jej viac vody a jablko, vzápätí ju nechal na pokoji a zabezpečil, aby tak urobili aj ostatní. Pred zotmením však prišli vojaci.

Do tábora sa organizovane vovalili v oblaku prachu, americkí námorníci sústredení len na to, po čo prišli. Ozbrojené stráže okamžite obkolesili rozlámaný vrtuľník a zvyšní vojaci ho zdvihli na plochý kamiónový príves a po arabsky sa prítomných spýtali, či sa nechcú odviezť do Al-Hillahu. Liv po ich príchode využila zmätok a potajomky zliezla po rebríku, dávala si pozor, aby nerobila hluk a zakradla sa do tieňa jednej budovy s kovovými stenami. Veľmi chcela opustiť tábor, ale dobre vedela, že americkí vojaci po nej intenzívne pátrajú a po všetkom, čo sa stalo, nie veľmi dôverovala dôvodom, prečo ju hľadajú, a ani tomu, kto jej prenasledovanie nariadil. Prezrela si zhromaždený dav, hľadala Tariqa. Dopadol na ňu tieň, otočila sa a zbadala statného chlapa v zaolejovanej kombinéze, nenávistne na ňu gánil.

„Preklínam ťa,“ šplechol jej do očí, napľul k nohám a rukou sa rozohnal k úderu. Liv zovrela skalpel pripravená brániť sa, no vtom sa medzi nich postavil Tariq. „Zmizni, ak odchádzaš,“ zrúkol na zamasteného robotníka, „a nenávisť si vezmi so sebou.“

Napriahnutá ruka klesla k boku. Chvíľu sa zdalo, akoby sa útočník chystal čosi povedať, ale znovu len napľul na zem a rozbehol sa k americkému konvoju.

„To je Malik,“ vysvetlil Tariq a oči upieral na bežiaceho chlapa. „V tábore mal na starosti dopravu, kým sa palivo nepremenilo na vodu a neskapali mu všetky motory. Podľa neho ste za to zodpovedná vy.“ Sledovali, ako sa Malik poslušne postavil do radu a čakal, aby mohol nastúpiť na vojenské vozidlo. „Odchádza aj s ostatnými, lebo všetci si myslia, že tábor je prekliaty.“

K čakajúcim robotníkom pristúpil námorník a poháňal ich na vozidlo, potom za nimi zaistil bočnicu a mohli vyraziť.

„Môžem vás odviesť, kamkoľvek budete chcieť,“ ponúkol sa Tariq, „alebo pokojne zostaňte, lebo práce je tu ešte dosť, či nie?“

Ovzdušie sa rozvlnilo hukotom naštartovaných motorov a Liv zvažovala jeho čudnú otázku. Len čo sa konvoj pohol, vystúpila z tieňa budovy a zvažovala, či by sa za ním nemala rozbehnúť, ale ani sa nepohla, sledovala, ako sa pomaly rozplýva oblak prachu, kým úplne nezanikol hukot motorov.

Obrátila sa a pozrela na ľudí, čo zostali. Väčšinou jazdci, ale aj niekoľko zamestnancov tábora, odlišovali sa od nich bielymi kombinézami. Zrazu sa zhromaždili okolo nej, všetky tváre sa obrátili k nej. Pocítila, že z nich ako horúčava vyžaruje očakávanie. „Čo vlastne odo mňa chcú?“ zašepkala Liv.

„Chcú vedieť, čo majú robiť.“

Zasmiala sa. „A odkedy som sa stala ich predákom?“

Kruh tvárí sa na ňu usmial, páčilo sa im, že je vtipná. Zmocnil sa jej pocit, akoby vojaci so sebou odviezli aj všetok hnev, po sebe zanechali len zvyšky násilia – niekoľko dier na budovách od guliek, hrdzavé fľaky na zemi. „Čo sa stalo s mŕtvymi?“ spýtala sa.

„Uložili sme ich do mraziarenských nákladiakov, aby na telá nesadali muchy,“ odvetil Tariq, „hoci bez paliva chladiaci systém nefunguje.“

Liv prikývla. „Dobre,“ rozhodla, „potom ako prvé ich pochováme.“

8

Gabriel netušil, ako dlho ležal v tieni plytkého koryta vyschnutej rieky, keď začul, že vietor k nemu prináša hukot motorov.

Pudovo sa prevrátil doluznačky, napriek zúriacej horúčke sa mu telom prehnala vlna adrenalínu a velenie prebrala skvele nacvičená operačná časť jeho mozgu.

Zožiera ho smrtonosná nákaza, nesmú ho zazrieť.

Schmatol z koňa visiace opraty, aby ho udržal pri sebe, napol uši a usiloval sa zistiť, odkiaľ zvuk prichádza. Horúci vietor ho roznášal na všetky strany, len ťažko sa dal určiť správny smer, čo považoval za dobré znamenie, lebo musel prichádzať z dosť veľkej diaľky.

Potiahol za opraty, aby sa dostal na kolená, presunul koňa do úzkeho tieňa, hladkal ho na bokoch, aby ho upokojil a uviazal o skalu. Namáhavo sa šúchal po brehu nahor, zadúšal sa od vzlykov, lebo ho stále napĺňali a chceli z neho vyraziť, dotýkal sa suchej pôdy, škriabala ho, ale pri dotyku s rozpálenou pokožkou pôsobila blahodarne. Doplazil sa k okraju a znovu sa započúval.

Hukot sa približoval, prichádzal zo západu.

Odrazu sa mu telom prevalila vlna svrbenia, akoby po ňom liezli stovky červených mravcov, viezol sa na nej, prirazil si ruky k bokom, aby nedovolil rukám poškrabať páliacu pokožku. Keď svrbenie trochu ustúpilo, naklonil hlavu nabok, aby mu priveľmi nevytŕčala, a pomaly nadvihol oči nad okraj brehu.

Prach vírili dve nízke biele nákladné vozidlá, hegali sa púšťou niekoľko sto metrov vľavo od neho. Okná mali čierne dymové a dve päťdesiatmilimetrové delá v zadnej časti obsluhovali vojaci s červeno-bielymi károvanými šatkami na ústach. Sýrska armáda, hraničná patrola.

Zošuchol sa dolu brehom, od úsilia nehýbať sa a zachovať ticho sa roztriasol. V tej chvíli už netúžil po ničom, chcel si len ľahnúť, odpočívať a nikdy nevstať. No nemohol. Patrola všetko zmenila.

Mohol sa vrátiť po vlastných stopách, vyhnúť sa hranici a zmenšiť riziko, že ho vojaci nájdu, ale to neznamenalo, že by sa ukryl pred ľuďmi, ktorých hľadali. Ak sa mu podarí nájsť jednu z aluviálnych jaskýň, akými je púšť prevŕtaná, zalezie hlboko do podzemia, do hrobky vlastnej výroby, čím by aspoň vybabral s dravými vtákmi. Tým by sa však nemusel vyhnúť ľudským bytostiam. Aj iní štvanci by si mohli nájsť rovnaký úkryt, kde by sa schovali pred horúčavou a pred ozbrojenými prenasledovateľmi. Nesmie riskovať, aby ho našli.

Ležal na mieste hodnú chvíľu, chvel sa od horúčky a v mysli mu bujnela nevyhnutnosť toho, čo musí urobiť. Mohol sa uchýliť len na jediné miesto, na jediné miesto na zemi, kde smrteľná nákaza nebude predstavovať hrozbu.

Vyčkával veľmi dlho, kým si nebol úplne istý, že patrola odišla, potom viedol koňa korytom, krčil sa, hľadal si lepší úkryt. V tej chvíli stálo slnko najvyššie na oblohe a nemilosrdne mu spaľovalo ubolenú pokožku. Po niekoľkých desiatkach metrov, pripadali mu ako kilometre, našiel jaskynku vyhĺbenú do mäkšej skaly, dosť veľkú preňho i pre koňa, zvalil sa do utišujúceho tieňa a celé telo si zovrel rukami proti pálivému svrbeniu. Prečkal najhoršiu časť dňa, pripravoval sa na cestu, musel sa na ňu vydať. Dúfal, že sa mu podarí vyhnúť sa zajatiu i spoločnosti iných a nájsť cestu späť, kde smrtonosná nákaza prepukla a kde, ako vedel, sa jej darilo.

Musí sa dostať do Citadely. Musí sa vrátiť do Rumov.

9

Liv našla miesto dosť ďaleko od obvodového plota a vedená príkladom pracovala manuálne, prelamovala skalu a hlinu spečenú na tehlu, lebo bagre sa nedali použiť. Prospievalo jej, keď sa po všetkom, čo sa jej prihodilo, vložila do bezmyšlienkovitej práce. Predchádzajúci život jej v tej chvíli pripadal ako abstraktná zbierka spomienok, ako niečo, čo si pokojne mohla prečítať v knižke a nie prežiť sama. Len ťažko si vedela predstaviť, že v minulosti pracovala ako novinárka a v rannej špičke cestovala metrom s malou kávou v jednej ruke a telefónom v druhej za ďalšou reportážou, ďalšou uzávierkou, cez víkend listovala v katalógu obchodného domu IKEA a v nedeľnej novinovej prílohe. Celý život si budovala túto existenciu, len aby jej ju osud za niekoľko dní rozprášil na prach.

Keď sa slnko ponorilo takmer za horizont, dokončili kopanie hrobu a opatrne uložili telá na spodok jamy, nepriateľa vedľa nepriateľa, lebo všetkých zjednotila smrť – až na jedného. Kým sa väčšina chlapov venovala kopaniu spoločného hrobu, niekoľko jazdcov kopalo o trochu ďalej ešte jeden, a práve doň teraz ukladali telo svojho vodcu, ktorého volali Ašabah – Duch. Uložili ho na odpočinok a potichu odriekali modlitby.

Po pochovaní mŕtvych odišla aj väčšina jazdcov, vzali si kone a rozplynuli sa v púšti.

Liv zostala pri hrobe Ducha. Nepoznala ho ani jeden celý deň, a predsa i po takom krátkom čase riskoval pre ňu život a obetoval ho, aby zachránil ju aj Gabriela. Dívala sa na hrobľu hliny a telom sa jej prehnala vlna desu, že sa naňho a na všetko zabudne. Poobzerala sa okolo seba, hľadala niečo, čím by označila hrob, čím by dala na známosť, že tu leží človek šľachetný a dôležitý. Väčšinu hrobov označili kopou skál, pri kopaní ich povyťahovali zo zeme, ale ona pre Ducha potrebovala niečo slávnostnejšie, niečo, čo sem celkom jasne položila ľudská ruka a nie príroda. Premýšľala, čo by urobil Gabriel, a keď si znovu prečítala jeho lístok, poznala odpoveď.

„Nič vám nie je?“ Hlas ju prekvapil, obrátila sa a tesne za sebou uvidela Tariqa, samopal mu odpočíval na prekrížených nohách.

„Nie,“ odvetila. „Poďte so mnou. Potrebujem vašu pomoc.“

Operačnú miestnosť vylúpili, odkedy v nej bola posledný raz. Zadnú stenu doteraz pokrývala veľká topografická mapa, ale ostatné menšie mapy a všetko prenosné alebo cenné zmizlo. Veľký kus otesanej čiernej žuly, pod ňou našla Gabrielov lístok, ležal na mieste, kde ho nechal, napoly pochovaný v odhodených papieroch a vytlačených zvitkoch seizmických údajov. Liv ich odhrnula, uprostred kameňa odhalila vytesané písmeno T s menšími symbolmi okolo neho: symbol stromu, jednoduchú ľudskú postavu a bodky označovali súhvezdie Draka. Niekto si urobil odtlačok oboch strán kameňa a na okamih ju zaujal, zdvihla papierovú špirálu a hľadela na husté symboly odtlačené z druhej strany kameňa. Pôsobili na ňu, niečo na ňu volali akoby vzdialeným hlasom. Poskladala papier, zasunula si ho do vrecka, uchopila odlúpené okraje kameňa a rukami ustatými od popoludňajšieho ťažkého kopania ho zdvihla zo stola.

„Nechajte tak,“ ozval sa Tariq, vzal jej ho a oprel si ho o hruď.

„Ďakujem,“ povedala, „poďte za mnou.“

Duchovi na hrob hodili hviezdnu mapu, vlastnou váhou sa zaborila do mäkkej zeme, v strede sa vynímal vytesaný kríž v tvare písmena T. Zdalo sa jej primerané označiť jeho hrob písmenom Tau, náboženským symbolom ešte spred čias, keď vznikli veľké náboženstvá. Už nik nezapochybuje o dôležitosti tohto hrobu alebo o význame človeka, ktorý v ňom odpočíva.

„Musím skontrolovať kone,“ povedal Tariq. „Mali by ste sa vrátiť do tábora, stmieva sa, nie je bezpečné pohybovať sa mimo neho.“

„Nebojte sa. Už len minútku.“

Tariq prikývol, vzdialil sa a nechal Liv pri hrobe samu.

Civela na kameň. Väčšina textu bola na druhej strane, siahla však do vrecka, vytiahla odtlačok z operačnej miestnosti a očami prebehla hárok plný symbolov.

Text napísali v dvoch jazykoch. Jeden už zanikol a rozumela mu vtedy, keď niesla sakrament. Sústredila sa na symboly a zistila, že im ešte aj teraz rozumie, hoci ju sakrament už dávno opustil.

Sakrament príde domov a Kľúč pozrie k nebesiam

Zrodí sa nová hviezda a na Zemi nový kráľ,

aby vniesol poriadok

do konca dní.

Zamračila sa a pocítila, ako jej po tele stúpa chlad. Prvému riadku rozumela celkom presne, lebo udalosti prežila: ona bola kľúč, odomkla sakrament, vyniesla ho z Citadely a priniesla domov do zabudnutej časti púšte. Ale tu sa jej chápanie končilo. Druhý riadok naznačoval čosi úplné iné, niečo, čo malo ešte prísť – niečo zlovestné, čo zvestuje príchod novej hviezdy. Pozrela na nočnú oblohu, ešte vždy priveľmi jasnú, aby sa ukázali prvé hviezdy. Všetky ďalšie proroctvá, čo ju priviedli až na toto miesto, načrtávali budúcnosť dvojznačnými pomenovaniami a s rozličnými možnými dôsledkami. Toto sa javilo priveľmi absolútne, objaví sa hviezda a po nej nastane koniec dní – nech sa tým myslí čokoľvek. Musí tu byť aj niečo iné, niečo v druhom bloku symbolov.

Práve si ich prezerala, čudné ikony sa nepodobali ani na jeden jazyk, aký poznala, vytvárali línie rozličných súhvezdí, vinuli sa do nich a von z nich: Draka, Býka, Veľký voz.

Symboly pôsobili primitívne a jednoducho, ale aj keď sa na ne sústredila, ani jej zvyčajný talent na jazyky, ktorý od objavenia sakramentu pomaly strácala, jej ich význam neodhalil. Namiesto toho sa jej hlava naplnila dojmami vecí a pocitov, niektoré sa ukazovali ako nádejné, niektoré ako nepríjemné. Uvažovala o každom symbole samostatne – rieka, orol, lebka –, pokúšala sa ich pospájať do nejakého príbehu, akoby skladala fragmenty starovekej pravdy, kedysi známej, no teraz zabudnutej. A hoci cítila, že jednotlivým symbolom čiastočne rozumie, ich spoločný význam jej naďalej unikal.

Strávila dosť dlho skúmaním čudesných tvarov, ale nakoniec sa zem otočila, slnko zapadlo a symboly jej pred očami splynuli s tmou. A hoci Liv nedospela ani k najvoľnejšiemu prekladu, symboly v nej prebudili rozličné pocity a tie jej zostali. Všetky však prevyšoval jeden, pocit zlej predtuchy. Nech už malo nasledovať čokoľvek, nech na staroveký kameň napísala ľudská ruka akýkoľvek odkaz, cítila silu, čo z neho vyžarovala a bála sa jej.

10

DoGoddardovho vesmírneho strediska dorazili krátko podesiatej, práve včase, keď búrka nadobúdala hrozivú silu presne podľa predpovede. Keď Shepherd pootvoril okno, aby ukázal svoj čistučký preukaz totožnosti, doauta sa valila voda ako zvodopádu. Strážnik mu podal dve bezpečnostné priepustky, mapu prenávštevníkov strediska anasmeroval ho kmenšiemu parkovisku prevýkonných pracovníkov pribudove číslo 29, obrovskej stavbe pripomínajúcej hangár, hovela si priamo uprostred areálu. Shepherd tu nebol už najmenej desať rokov, ale keď naforde zaradil rýchlosť aprefrčal kalužou podzdvihnutou rampou, pripadalo mu to tak, akoby sa tu vôbec nič nezmenilo.

„Akde je doktor Kinderman?“

„Len ja atechnik, keď zistil poruchu.“

T