Start

Jamie McGuire 

REQUIEM 

Copyright © 2011 by Jamie McGuire  

Translation © 2014 by Michal Jedinák 

Cover design © 2014 by justinmcclure.tv 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Z anglického originálu Requiem (Jamie McGuire, LLC, 

Blackwell 2011) preložil Michal Jedinák. 

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 ako svoju 639. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-4014-8 

Venujem svojim slniečkam Eden a Hailey 

Prvá kapitola

Súženie 

Bola som späť. V temnote pred otvoreným trezorom ukrytým za veľkou knižnicou s dvierkami sa krčili dve postavy. Dychčali a horúčkovito hľadali knihu, po ktorej pátrali už celé mesiace. Jeden z mužov sa strhol a znehybnel. Naklonil sa hlbšie do trezora a oboma rukami z neho vytiahol hrubú buchlu viazanú v koži. 

„To je ona. Božemôj, to je ona!“ zašepkal Jack. 

Izba bola plná zlovestných symbolov. Na stenách medzi maľbami zobrazujúcimi vojnu a smrť viseli starožitné meče a sekery osvetlené mesačným svetlom, prenikajúcim pomedzi žalúzie jediného okna v miestnosti. Vzduch bol stuchnutý, nedotknutý ľudskými pľúcami. 

Hoci som sa v sne ocitla veľa ráz v tejto miestnosti, ruky sa mi roztriasli. Čoskoro ma chytí panika. Vedela som, že to tak bude, ale nemohla som si pomôcť. Scéna predo mnou sa bude znova a znova opakovať, akoby som uviazla v časovej slučke, v desivom sne – alebo v pekle. 

Jack pohladil pečať na prednej doske a pozrel na priateľa. 

„Naozaj to chceš urobiť, Jack?“ uisťoval sa Gabe. 

Odpovedal mu protiotázkou: „Si si istý, že je to ona?“ 

Gabe vážne prikývol. Jack si povzdychol: „Tak potom poznáš odpoveď.“ 

Gabe prudko obrátil hlavu, jeho neľudský sluch zachytil niečo, čo Jack nemohol počuť. 

„Neskoro.“ Oči mu kmitali sem a tam. „Sú tu.“ 

Dokumenty, artefakty a šperky vrátili do trezora a svetlovlasý muž ľahučko pritlačil ťažkú knižnicu k stene, aby zakryl stopy ich prítomnosti. 

„Kašli na upratovanie, Gabe! Vypadnime!“ zavrčal Jack. 

„Snažím sa získať čas!“ 

Muži vyrazili vpred, ich tiene kĺzali po drevenej dlážke. Ustúpila som a mlčky sa za nimi dívala. Vedela som, čo ich čaká. 

Gabe bežal vpredu so zbraňou v ruke, Jack za ním sotva stačil. Kým Gabe na konci chodby čakal na priateľa, rozhodoval sa, ktorá úniková cesta bude najlepšia. 

„Strecha,“ zašepkala som mu do ucha. „Zakaždým utekáte na strechu.“ 

Veľká teplá ruka pritlačila Jacka o stenu. 

„Čo to...?“ vyhŕkol. 

Gabe si priložil prst k ústam a ukázal nahor. Jack prikývol a vyčerpane sa odlepil od steny. Rozbehli sa po chodbe, prudko zabočili za roh a vyrazili o poschodie vyššie. Schody brali po dvoch a zároveň sa rukami vyťahovali po zábradlí. 

„Na strechu!“ vyštekol Gabe. Pod nimi sa rozliehali hlasy, ani jeden nepatril človeku. 

Zdola doľahol desivý vresk. Jackovi sa rozšírili oči. Predĺžil krok, prebehol cez dvere a stúpal po ďalšom schodisku. Uľahčene si vydýchol. Úzke steny z rozpadávajúceho sa betónu boli jasným znamením, že na strechu je to už iba kúsok. 

Navrchu Gabe plecom vyrazil dvere a bežal ku kraju strechy. Pozrel na cestu tri poschodia pod nimi a obzrel sa za priateľom. „Zostávajú nám dve minúty, Jack. Naozaj to chceš urobiť?“ 

„Vyzerám azda nerozhodne?“ odsekol môj otec, tuho zvierajúc knihu na hrudi. „Musím to zastaviť!“ 

Zamračila som sa. V duchu som ho prosila, aby knihu nebral. Desiatky návratov na toto miesto ma naučili, že Jack s Gabom sa znova dostanú do kaše. O čo viac som sa pokúšala zmeniť sled udalostí, o to ťažšie sa mi na to pozeralo. 

Gabe rezignovane vzdychol, pozrel na sever a odhadoval, aký majú náskok. 

„Takže sa to začína...“ 

Vresk nabral na intenzite. Jack zatvoril oči. „Musím ju zachrániť,“ zašepkal odhodlane. 

Telo mu myklo dopredu. Letel nočnou oblohou, kravata ho plieskala po tvári, okolo uší mu svišťal vietor. Zdalo sa mu, že kým sa Gabe odlepil od strechy a pristál na ďalšej o štyri budovy ďalej, neuplynul nijaký čas. Po dopade sa zo zotrvačnosti prehol v páse. Z hrdla sa mu vydralo tlmené zachripenie, ako mu z pľúc vyrazilo dych. Potom ho Gabe pustil. 

Jack sa usmial: „Nikdy si na to nezvyknem.“ Upravil si sako a kravatu. 

„Mohol som ťa nechať zísť po požiarnom schodisku, braček, ale keby ťa tie netvory dobehli, na ulicu by si sa celý nedostal,“ uškrnul sa Gabe. „Kniha ich priťahuje. Potrebujeme väčší náskok,“ dodal už vážne. 

Jack prikývol. Niekoľko metrov od nich boli dvere na nerozoznanie od tých, ktorými vyšli na strechu. Trhnutím ich otvoril a Gabe ho nasledoval dolu schodmi. Po dvoch podlažiach Jack spomalil. Hrudník sa mu prudko dvíhal. 

„Nezastavuj!“ varoval ho Gabe. 

„Už idem!“ odsekol Jack. Zhlboka sa nadýchol a zbehol po posledných dvoch poschodiach. 

Keď sa pred nimi vynoril východ, vresk a vrčanie opäť zosilneli. Jack sa obzrel ponad plece. Gabe zaostal, zbraň držal tesne pri líci. 

„Neujdeme im. Sú nám v pätách,“ vydýchol. 

Zhora k nim doľahlo zvieracie zasyčanie: „GABRIEL!“ 

Hoci to bol iba jeden hlas, znel ako celý zbor. 

Gabe natiahol kohútik a prižmúril oči. „Bež, Jack! Zadržím ich.“ 

„Gabe...“ 

„Ak chceš zachrániť dcéru, tak pohni zadkom!“ 

Jack zovrel knihu a rozbehol sa k východu. Rozrazil dvere, zastal, oprel sa rukami o kolená a lapal dych. Potom sa vystrel a oprel sa o dvere, tvár zdvihol k oblohe a zavrel oči. 

„Bože, pomôž mi,“ zašepkal. 

Príšerný vresk na okamih ustal, aby sa vzápätí znova zarezal do vzduchu. 

Jack mi po prvý raz pozrel do očí. Mal strach – ten som na ňom dosiaľ nevidela. Spočiatku to bol čudný pocit, lebo ma nemohol vidieť. Na tvári sa mu rozlial známy rozhodný výraz: „Zachránim ťa, Nina.“ 

Potom, akoby nič nepovedal, rozhliadol sa a hľadal najlepšiu únikovú cestu. 

V okamihu, keď sa otec rozhodol, drevo zapraskalo, dvere za ním explodovali a pomedzi triesky sa k nemu načahovali desiatky dlhých pazúrovitých rúk. Jack vyvalil oči. Démoni ho zdrapili za hrudník, za nohy, krk a tvár. Ostré nechty mu prenikli cez košeľu a zaborili sa do tela. Z otvorených rán vytekala krv. 

„Nina!“ vykríkol. Dlhočizné pazúry mu driapali kožu. Ruky a nohy mu vyleteli dopredu, telo sa ohlo a zmizlo, vtiahnuté do pekla, ktoré ho čakalo v dome. 

„Otecko!“ zavolala som do tmy. 

Cudzie ruky ma schmatli za predlaktia. Snažila som sa z nich vymaniť. „Nie! Otecko! Nie!“ kvílila som a mykala sa. Nemala som však dosť síl. 

„Nina, prestaň! To som ja!“ 

Len čo som sa prebrala, prestala som zápasiť. Na posteli vedľa mňa sedel Jared, držal mi zápästia a pritískal si ich k hrudi. 

„Už je dobre?“ opýtal sa a rozsvietil lampičku. 

Privrela som oči pred svetlom. Bavlnenú nočnú košeľu som mala zmáčanú potom, vlhké vlasy sa mi lepili na čelo. Roztrasenými prstami som si z tváre odhrnula mokré pramene. Vždy mi chvíľu trvalo, než sa upokojím, lenže tentoraz som sa netriasla od strachu, ale od zlosti. 

„Tvoje sny sú čoraz horšie,“ povedal Jared ustarostene. 

Musela som si odkašľať. „Sú veľmi skutočné,“ zašepkala som. Stále som cítila vôňu otcovej kolínskej a v ušiach mi doznievalo jačanie démonov. Vracať sa každú noc na to isté miesto a dívať sa na otcovu smrť boli muky. Lenže hnev bol prijateľnejší ako strach. Zdalo sa mi, že sa s ním vyrovnám ľahšie než s ukrutnou bezmocnosťou, do ktorej som sa zvyčajne zobúdzala. 

„Ako sa cítiš, Nina?“ 

Oblizla som si slané pery: „Lepšie.“ 

Jaredova tvár pripomínala napätú masku. „Tento týždeň je to už tretí raz. Pochybujem, že je to lepšie. Snívalo sa ti to isté?“ 

Zdráhavo som prikývla. Vždy keď ma Jared budil z nočných môr, zbytočne sa strachoval. Môj krik a roztrasené telo ho ničili, zúfal si, že mi nevie pomôcť. Jeho bezmocnosť a obavy ešte upevňovali naše jedinečné prepojenie. Jared bol napoly človek a napoly anjel a ako každý miešanec bol veľmi citlivý na najmenšie zmeny v mojom tele, či už to bol krvný tlak, hormonálna rovnováha, alebo pulz. A pretože som bola jeho taleh, teda človek, ktorého mal ochraňovať, moje pocity vnímal ako vlastné. 

Chvíľu ma pozoroval a potom ma vzal do náručia. „Možno by si sa o tom mala s niekým porozprávať.“ 

„Nepotrebujem cvokára. Sú to len zlé sny,“ povedala som skôr pre seba. 

Pritiahol si ma, chrbtom sa opieral o záhlavie postele. Snažila som sa uvoľniť. Keď sme boli minulú jar oddelení, cvičila som sa v potláčaní otravných ľudských strachov a pocitov. Nechcela som ho nimi zaťažovať. Lenže odkedy mi začali nočné mory, aj po mesiacoch tréningu sa vo mne prebúdzali emócie. 

Chcela som myslieť na čokoľvek, len nie na desivý obraz démonov trhajúcich otca na kusy. Chcela som sa uvoľniť a zaspať. Lícom som sa opierala o Jaredovu horúcu hruď. Spolu s jeho úžasnou vôňou ma to upokojovalo. Inokedy by som sa hneď spamätala, ale po treťom opakovaní najhoršej nočnej mory za taký krátky čas, to nezaberalo. 

„Osprchujem sa,“ prudko som sa posadila a vymotala z perín. 

„Sú tri hodiny ráno, Nina. O šiestej vstávaš do práce. Prečo radšej neskúsiš zaspať?“ 

Posunula som sa na kraj postele a spustila nohy na zem. 

„Spal si?“ opýtala som sa chrbtom otočená k nemu. 

Po chvíli ticha podráždene vydýchol: „Áno.“ 

„Tak potom nemá zmysel, aby som skúšala znova zaspať. Aj tak sa mi už nechce. Vždy keď zavriem oči, opakuje sa to isté.“ 

Jared mlčal, vstala som teda a vykročila do kúpeľne. 

Vodovodné rúrky zakvílili, keď som otočila kohútiky. Zamyslene som stála pred umývadlom a čakala, kým sa voda zohreje. V hlave sa mi mihali útržky scén zo sna. Vresk, dupot otcových topánok na schodoch... Neprestávalo to. Tuho som privrela oči a usilovala sa vytlačiť spomienky z mysle. Boli to vôbec spomienky, keď pochádzali zo sna? 

„Nina, si v poriadku?“ zavolal Jared. 

Sklonila som sa k umývadlu, nabrala vodu do spojených dlaní a opláchla si tvár. Z nosa a brady mi padali kvapky a opreteky sa spúšťali k odtoku. Sústredenie na niečo úplne banálne mi pomáhalo potláčať emócie. 

„Som okej,“ odvetila som. Vystrela som sa a pozrela do zrkadla. Črty sa mi zmenili, odkedy sme sa s Jaredom prvý raz stretli. Väčšinu leta som strávila doma, kým sa mi zrastala noha, pleť som mala mŕtvolne bledú a pod očami purpurové kruhy. 

Prestrelka v reštaurácii, ktorá nás takmer stála život, bola dávnou minulosťou. Až na občasné správy o smrti niektorého zo špičkových policajtov za bizarných a navzájom nesúvisiacich okolností, naše dni ubiehali pokojne. Graham, Shax a pekelná kniha akoby ani neexistovali. 

Zhodila som zo seba nočnú košeľu a vošla do sprchy. Keď mi prúd teplej vody stekal po tvári, vzdychla som. 

Jared vošiel do kúpeľne, bokom sa oprel o umývadlo a prekrížil si ruky na prsiach. 

„Necítiš sa dobre?“ opýtala som sa. 

Nepokojne prestúpil z nohy na nohu. „Bojím sa o teba.“ 

„Čoskoro sa začne zimný semester. Budem mať viac hodín a navyše prax... Tie sny sú určite len zo stresu.“ 

„Nerozumiem tomu. Celé mesiace sa... neukázali. Predtým som ich vídaval oveľa častejšie, a predsa si...“ Pošúchal si krk. „Tvoje sny nedávajú zmysel. Aspoň v tomto čase nie.“ 

„Ľudí trápia nočné mory aj bez démonov, Jared. Nič to neznamená.“ Do vlasov som si vtierala šampón. 

„To si myslíš ty.“ 

Pozrela som do stropu. „Nepreháňaj. Ak prisľúbim, že už nebudem mať zlé sny, prestaneš vyvádzať?“ 

„Chceš povedať, že ich len tak zastavíš?“ opýtal sa nečakane sarkasticky. 

Hlavu som prestrčila cez sprchový záves. Po tvári mi stekala pena. „Dobre, nemôžem to sľúbiť, ale už mám z nich pre teba komplexy. Sú to iba sny, nič viac. Alebo vieš niečo, čo mne uniká.“ 

Usmial sa, zotrel mi z čela šampón a pobozkal ma. „Tak dobre, sú to len sny.“ 

Prikývla som a zmizla za závesom. „Musím sa zastaviť v kancelárii, nevadí?“ opýtala som sa, dopredu vediac odpoveď. 

„Myslíš viac než inokedy?“ 

Jared ma každý deň odviezol do kancelárie spoločnosti Titan Shipping. Zakaždým som ho pozývala dnu a on zakaždým zdvorilo odmietol. Stal sa z toho náš žartovný rituál. Jeho otec Gabe sa celé roky prechádzal po chodbách Titanu. Jared o tom nerozprával, ale predpokladala som, že jeho odmietanie súvisí s nevyjasnenými pocitmi voči otcovi. 

Hodiny pred úsvitom sa vliekli, strávili sme ich pri jedálenskom stole. Keď pomedzi žalúzie konečne prenikli slnečné lúče, pri pohľade na žiarivé obdĺžniky na stenách som sa usmiala. Kým sa mi hojila noha, celé hodiny som na tie steny civela. Beth ma navštevovala nepravidelne, lebo zariaďovala nový byt. Kim cez leto cestovala a Claire od nás neúnavne odvracala všetky hrozby. Jared väčšinou zaháňal moju osamelosť a staral sa mi o zábavu. Zblížili sme sa a náš život bol normálnejší než kedykoľvek predtým. Jedinou pripomienkou noci, keď som takmer zomrela, bola dlhá jazva na stehne. 

Jared sa usilovne zvŕtal v kuchyni. Na panvici syčali a praskali raňajky. Na stôl položil taniere s omeletou a kôpku pošty. 

„Je tam niečo zaujímavé?“ opýtala som sa, kým listoval medzi obálkami. 

Zháčil sa, vytiahol jednu z obálok a s prižmúrenými očami čítal rukou napísanú adresu. 

„Čo je to?“ 

„List pre teba,“ posunul ku mne obálku. 

Zrak mi padol na ľavý horný okraj. Písal mi Ryan. 

Podľa Jaredovho výrazu som vedela, že to nebude dobrá správa. „Vieš, čo mi píše, však?“ Z obálky som vytiahla stránku vytrhnutú zo zápisníka. 

„Tuším to.“ 

„Niečo, čo si mi mal už dávno povedať?“ obvinila som ho a prebehla zrakom po riadkoch. 

Milá Mína, 

chcem, aby si to počula odo mňa, ale neviem, ako Ti to povedať, preto Ti radšej píšem. Na univerzitu sa už nevrátim. Rozprával som sa s náborovým pracovníkom armády a mám pocit, že v tejto chvíli je to pre mňa najlepšie riešenie. Poznám Ťa lepšie, než si myslíš, a viem, že sa cítiš previnilo. Prestaň s tým. Si šťastná a to je jediné, na čom mi záleží. Prepáč, že sa to dozvedáš z tohto hlúpeho listu, ale všetko sa zbehlo veľmi rýchlo a nemal som čas zavolať Ti. Dávaj na seba pozor, Mína. Každý deň na Teba myslím. 

Ryan

List mi vykĺzol z prstov a s tichým šuchotom sa zniesol na zem. Náhla otupenosť ma prekvapila, ale zároveň som ju privítala, vediac, že čoskoro ma zaplaví neznesiteľný pocit viny. 

„Odišiel.“ 

Jared mi chytil ruku: „Volala mi Claire. Ryan je v poriadku.“ 

„Aj Claire je preč?“ zastonala som a vstala zo stoličky. Duša ma bolela, ale znova sa ma zmocnil hnev, ktorý pomáhal potlačiť bolesť. Jared vykročil ku mne. 

„Ani si mi nedovolil rozlúčiť sa s ním!“ vyhla som sa jeho objatiu. Stiahol obočie, čelo mu preťala hlboká vráska. 

„Bolo to jeho rozhodnutie, Nina. Nevyhovorila by si mu to.“ 

„Ale ty si o tom vedel,“ zašepkala som. „Mal si mi to povedať.“ Doliehal na mňa nedostatok spánku, telo mi oťaželo. Na hnev mi chýbala energia. Zrak mi padol na list. 

„Je to moja vina,“ vydýchla som. 

„Nie.“ 

Potriasla som hlavou: „Ja som to spôsobila. Zlomila som mu srdce, preto narukoval. Mala som sa mu vyhýbať. Ešte kdesi zahynie!“ 

„Ryan sa rozhodol slobodne.“ 

Jaredove strohé slová nezneli presvedčivo. Mal právo byť nahnevaný, keď videl, že sa jeho snúbenica trápi pre chlapca, ktorý jej bol súdený. To, že Ryan je Clairin taleh, pre Jareda znamenalo, že nemôžem patriť jemu – čo som aj využila, keď som sa bála, že ak s ním zostanem, vystavím jeho rodinu nebezpečenstvu. Môj skvelý plán priviedol Ryana až k rozhodnutiu odísť bojovať na opačný koniec sveta. Nech Jared tvrdil čokoľvek, a hoci ma nerád videl takú rozrušenú, Ryanov odchod ho vôbec netrápil. 

A nech som bola akokoľvek nazlostená, obaja sme vedeli, že na vine som len a len ja. 

Spustila som plecia: „Musím už ísť. Do ôsmej treba odfaxovať všetky dokumenty.“ 

Jared vzdychol: „Keby som ti to povedal, čo by si urobila? Iba by si sa tým zbytočne trápila.“ 

Cez plece som si prehodila kabelku. „Neviem.“ Vytiahla som mobil, našla Ryanovo číslo a priložila si telefón k uchu. Ako som predpokladala, ozval sa odkazovač. 

Keď som počula jeho hlas, zovrelo mi žalúdok, no po krátkom pípnutí ma opäť premohol hnev. 

„Musíš mi zavolať. Okamžite! Nežartujem. Práve som dostala tvoj list. Nemôžeš to urobiť. Nesmieš! Zavolaj mi, prosím, porozprávame sa o tom.“ 

Jared mi zobral telefón a pomaly ho zavrel. „Tvoj odkaz nedostane, láska.“ 

„Musela som to skúsiť.“ Otvorila som kabelku, aby do nej hodil mobil. „Aspoň niekto...“ 

Jared ma chytil za ruku. „Ryan je najneohrozenejší vojak v armáde, Nina. Má predsa Claire.“ 

„Ako to vlastne bude fungovať? Claire narukovala tiež?“ 

Jared sa usmial. „Nie. Využila ľudí, ktorí nám dovolili trénovať. Máme kontakty.“ 

„Na to sa nepýtam.“ 

„Viem.“ Otvoril dvere. 

Nepobozkala som ho, keď som cez ne prešla, ani keď mi ako vždy otvoril dvere na aute, ba ani keď si sadol za volant. Nesnažil sa mi ospravedlniť, čo robil iba vtedy, keď mal pocit, že je v práve. To ma rozhnevalo ešte väčšmi. 

„Mrzí ma, že sa hneváš.“ 

Zazrela som naňho: „Je to úbohé a ty to vieš. Nepovedal si mi, že Ryan narukoval. Nedal si mi príležitosť rozlúčiť sa s Claire. Prepáč, že sa hnevám...“ Posledné slová som zamrmlala. Prekrížila som si ruky na prsiach a trucovala. Keď neodpovedal, pozrela som naňho kútikom oka. Zadržiaval smiech. 

„To nie je vtipné!“ 

Okamžite zvážnel. „Nepovedal som, že je to vtipné, ale...“ Pokrútil hlavou a zastal pri obrubníku pred budovou Titan Shipping. „To, ako sa na svojej krásnej tváričke usiluješ vystrúhať nahnevaný výraz, je zábavné. Prepáč.“ 

„Prestaň sa ospravedlňovať, aj ty máš na Ryanovom odchode svoj podiel viny!“ 

Jared nevládal potlačiť úsmev. „Pekný deň,“ zaželal mi. 

Zabuchla som dvere. S Jaredom sa nedá hádať. Niekedy bolo až neznesiteľné, ako veľmi ma miluje. 

Urobila som zopár krokov k budove a zastala. Vrátila som sa k autu a otvorila dvere. 

„Nejdeš so mnou?“ opýtala som sa nesmelo. 

Uškrnul sa: „Dnes nie.“ 

Ako dieťa strávil v Titane nekonečné hodiny. Vodieval ho tam otec, Jared to miesto neznášal. Zrejme aj preto, lebo zamestnanci sa naňho dívali ako na zvieratko v zoologickej záhrade. Nechápali, aký je náš vzťah, hoci väčšina z nich vedela, že Jared je Gabov syn a moja ochranka. 

Keď tu pracoval môj otec, Gaba som stretávala pravidelne. A teraz bolo už od prvého dňa praxe zjavné, že aj ja potrebujem ochranu, a môj telesný strážca je zhodou okolností aj mojím snúbencom. Už to stačilo, aby sa rozprúdilo klebetenie o mojej rodine. 

Najmä jedna z praktikantiek sa o Jareda veľmi zaujímala. Saša nestrácala čas podliezavými rečičkami, naopak – ku mne bola vyložene odporná. 

„Takže Jared...“ spustila, len čo som vstúpila do našej spoločnej kancelárie. Kým rozprávala, cez okno poškuľovala na Jaredov cadillac. 

„Mám veľa práce, Saša.“ 

„Ochraňuje ťa?“ Keď som neodpovedala, postavila sa k môjmu stolu a klopala naň dovtedy, kým som nezdvihla hlavu. „Pred čím?“ opýtala sa posmešne. 

Pozrela som na jej dlhé nechty ťukajúce po dreve a potom na ňu. „Nemám čas.“ 

„Je tvoj frajer, však?“ 

„Nie.“ 

„Nie?“ hlas jej vyskočil o oktávu. 

„Sme zasnúbení.“ 

„Nie je to náhodou konflikt záujmov?“ 

„Ani nie,“ odvetila som, listujúc v dokumentoch. 

„Nerozumiem tomu. Je mi jasné, že si princezná Titan Shipping,“ vyprskla, „ale nepripadáš si trochu čudne, keď pri ňom stojíš? Ste veľmi nezvyčajný pár.“ 

Pochopila som, kam tým mieri. Prudko som zdvihla hlavu a prižmúrila oči: „Prosím?“ 

Saša pokrčila plecami a prstom prechádzala po kraji stola. 

„Nie si z toho nervózna? Určite sa naňho v jednom kuse lepia ženy.“ 

„No a čo?“ odsekla som. 

Uškrnula sa a ustupovala pred mojím pohľadom k dverám. 

„Hmm... Veľmi zaujímavé.“ Jej červený konský chvost zmizol za rohom. Tvár mi horela. Telefón zazvonil ako na zavolanie. Na druhom konci sa ozval Jared. 

„Nejaké problémy?“ opýtal sa. 

Zakryla som si oči a pokúšala sa upokojiť. „Všetko ide ako po masle, len... Pred chvíľou tu bola Saša.“ 

„Och, viac mi nemusíš hovoriť. Zasa ti nechala na dokumentoch položenú šálku od kávy?“ zasmial sa. Z nejakého dôvodu ho zabávalo, že sa mi tak veľmi dostala pod kožu, až som nebola schopná normálne rozmýšľať. 

Vzdychla som: „Nie. Nemôžem ti to povedať, a tak budem radšej ticho.“ 

„Vieš, že si majiteľka spoločnosti. Nemusíš s ňou pracovať.“ 

„Teraz som iba praktikantka, Jared. A...“ opäť som vzdychla. Saša flirtovala s manažérom personálneho oddelenia. „Nepodpichuj ma.“ 

„Myslíš, že dnes sa ti podarí odtrhnúť trochu skôr?“ 

„Pravdepodobne áno. Prečo?“ 

„Zajtra sa vraciaš na univerzitu. Napadlo mi, že sadneme na bicykle, odvezieme sa k dubu, naobedujeme...“ 

„K dubu?“ 

„Hovoril som ti o ňom – otec tam vzal moju mamu.“ 

Usmiala som sa. „Znie to skvele. Lenže predtým musím ísť na poradu.“ 

„Jasné,“ odvetil, predstierajúc, že mu to vypadlo z hlavy. 

Vo výťahu som si upravila sukňu a stlačila gombík na druhé poschodie. Posledný voľný deň som mohla stráviť s Jaredom, lenže pán Patočka požiadal všetkých praktikantov, aby pred začiatkom školského roka prišli na poslednú poradu. Niektorí odchádzali, musel nanovo rozdeliť úlohy. Celý týždeň som sa na to tešila, pretože to bol Sašin posledný deň. Už to bol dostatočný dôvod na oslavu. 

„Praktikanti,“ oslovil nás Patočka, hľadiac na dokumenty v rukách. Zakaždým sa pri tom oslovení tváril, akoby sa napil blenu. 

„Anna, Brad a Evan nás opúšťajú, takže Shannon, Johnovi, Nine a Saši pribudnú nové povinnosti. Rád by som povedal...“ 

Jeho slová sa mi zliali dovedna, Sašu totiž zaradil do nesprávnej skupiny. 

„Prepáčte, pán Patočka...“ 

„Prosím, slečna Greyová?“ vyzval ma viditeľne podráždený. Veľmi dobre som si uvedomovala, že keby ho prerušil iný praktikant, okamžite by ho požiadal, aby opustil poradu, lenže všetci vrátane pána Patočku vedeli, že ja nie som obyčajná praktikantka. 

„Myslím, že ste sa pomýlili. Saša tu nezostáva,“ povedala som čo najprofesionálnejším tónom. 

„Zasa si si poriadne neprečítala obežník,“ vyštekla Saša. „Zostávam tu aj počas školského roka.“ 

„Čože?“ vyhŕkla som zhnusenejšie, než som mala v úmysle. Pozrela som na Patočku. Prikývol. Zdalo sa, že zvrat v konverzácii ho neuveriteľne nudí. 

„Ja... ona...“ koktala som a zároveň premýšľala, ako si zachovať tvár po tom, čo som dala jasne najavo, ako veľmi ma tá správa zdesila. 

„Neboj sa, Nina, nezostaneš v kancelárii sama,“ zapriadla Saša. Na perách mala zdvorilý úsmev mačky, ktorá sa chystá zožrať vtáka. 

„Pokračujeme,“ oznámil pán Patočka. „Saša, ty prevezmeš Bradove povinnosti, Shannon Annine a John sa postará o Evanove. Očakávam, že odchádzajúci dajú zostávajúcim praktikantom presné inštrukcie.“ 

Saša na mňa zagánila ponad plece. „A čo Nina?“ 

Pán Patočka si vzdychol: „Nina sa bude cez školský rok zaúčať u Granta. A nepokúšajte sa ma vťahovať do svojich sporov. Mám dosť vlastných starostí.“ 

„U Granta?“ Saši sa to očividne nepáčilo. 

Grant bol v Titane zástupca riaditeľa. Po Jackovej smrti prevzal manažérske kreslo, kde mal zostať, až kým nebude pripravený zhostiť sa vedenia spoločnosti. Na prácu s ním som sa netešila. Niekoľko rokov som videla, ako sa podlizuje otcovi, a na Jackovo pobavenie so mnou nehanebne flirtoval. 

Jack v ňom videl niečo, čo mi unikalo – alebo som to nechcela vidieť. Nielenže ho ustavične povyšoval, ale tvrdohlavo ma presviedčal, aby som s jeho nádejným a neskutočne inteligentným zamestnancom išla na rande. 

Kým mne sa v Grantovej prítomnosti robilo nevoľno, Saša sa od prvého dňa usilovala dostať miesto jeho asistentky. Teraz, keď sa mi Patočka rozhodol zveriť pozíciu, pre ktorú celé leto tvrdo pracovala, určite vyskočí z kože. 

Usmiala som sa. Začne sa otvorená vojna. 

„Máš s tým nejaký problém, Saša?“ opýtala som sa, usilujúc sa zachovať si pred svojimi budúcimi zamestnancami aspoň štipku rešpektu. 

„Ani náhodou,“ odvetila s odporne slizkým úsmevom, ktorým sa dokázala vyslobodiť aj z tých najnepríjemnejších situácií, do ktorých sa sama dostala. „Prepáč, Nina. Nevedela som, že si taká citlivá.“ 

Pozrela som na Patočku: „To je všetko?“ 

„Porada sa skončila, ale chcem, aby si so mnou zašla do Grantovej kancelárie. Skôr než začneš, musí ťa oboznámiť s niektorými záležitosťami.“ 

Ostatní praktikanti nám podávali ruky, lúčili sa a smerovali k výťahu. Každému som kývla, ale najprv som rovnako neúprimne odpovedala na Sašin falošný úsmev. 

Patočka ma viedol po chodbe do výťahu a stlačil tlačidlo s číslom štyri, kde bola kancelária môjho otca. Grantova sa nachádzala rovnobežne s Jackovou na opačnom konci chodby. Polovicu stien zakrývali diplomy a fotografie poníkov, na ktorých sa hrá pólo, zvyšok zaberali veľké okná s výhľadom na klzisko Fleet Rink. 

Pán Patočka zaklopal na pootvorené dvere. „Pán Bristol? Priviedol som Ninu.“ 

„Poďte ďalej.“ 

Vstúpila som do kancelárie a sadla si na mäkkú zelenú stoličku. Trochu mi to zlepšilo náladu. Grant pracoval pre otca desať rokov a podobne ako v iných otrepaných príbehoch o splnenom sne, aj on sa vypracoval na vrchol z nuly. Nudnejšie by to bolo iba v prípade, že by začal ako poštový poslík, keby spoločnosť niekoho takého zamestnávala. 

Grant začal v Titane ako praktikant. 

„Vitaj, Nina,“ pozrel na mňa ponad úzke okuliare s hranatým rámom. 

„Ahoj, Grant,“ kývla som mu hlavou. 

Grant pozrel na Patočku a zdvorilo sa usmial: „Ďakujem vám, Eugene.“ 

Patočka vyšiel na chodbu a zatvoril za sebou dvere. Hoci Grant bol v mojich očiach slizký had, ostatní zamestnanci sa naňho dívali ako na spasiteľa. 

„Prečo tie formality, Grant?“ opýtala som sa a prekrížila si ruky na prsiach. 

„Prečo tak útočne, Fazuľka?“ usmial sa. 

Sedel na stoličke, prekrížené nohy mal vyložené na stole. Pri pohľade na jeho smiešne ponožky s kosoštvorcovým vzorom som sa zamračila. Stelesňovali všetko, čo na ňom nenávidím. Grant bol fešák, ale akýmsi otravným, neznesiteľným spôsobom. Svetlohnedými vlasmi a dohladka oholenou detskou tvárou privádzal väčšinu žien v našej kancelárii do vytrženia. Dobre sa obliekal, bol uhladený a občas dokonca zábavný. Napriek tomu by som mu niekedy najradšej udrela päsťou do hranatej brady. Pripomínal typického mužského hrdinu z telenoviel. Grantove slová i úsmev boli samá faloš a jeho prítomnosť bola nepríjemná ako škriabanie nechtov po tabuli. 

„Vieš, že neznášam, keď ma tak voláš,“ zavrčala som. „Ak máme spolu pracovať, musíš s tým prestať. Myslím to vážne, Grant.“ 

Vyceril na mňa dokonale biele rovné zuby. „Ako si želáš. Keď nebudeš v škole, chcem ťa mať tu. Keď som to dokázal ja, určite to tiež zvládneš. Nechcem počuť nijaké výhovorky.“ 

Vstala som a so zaťatými zubami som sa kyslo usmiala: „Uvidíme sa zajtra.“ 

„Ešte niečo,“ zastavil ma. Zvrtla som sa a čakala. „Pekná sukňa, Fazuľka.“ 

Vypochodovala som z kancelárie, mala som čo robiť, aby som cestou do niečoho nekopla. Keď som vyšla z budovy, zrak mi padol na Jaredov cadillac. Parkoval ako zvyčajne pri chodníku na druhej strane cesty, ibaže Jared stál tentoraz pri dverách a vyzeral veľmi nesvoj. O strechu auta sa ani nie pol metra od neho plecom opierala Saša. Videla som, že sa k nej snaží byť zdvorilý – ruky mal prekrížené a dával si pozor, aby nijako nereagoval na jej flirtovanie –, lenže ja som počula jej chichotanie a videla, ako sa pri každom druhom slove dotýka jeho košele, hrudníka a rúk. 

„Nina!“ zvolal s úľavou. „Ahoj, láska!“ Zovrel ma v náručí a pobozkal na pery. 

„Čau, Nina,“ zagánila na mňa Saša. „Práve som Jaredovi hovorila, že by sme niekedy mali zájsť na spoločnú večeru.“ 

Moja trpezlivosť dosiahla hranice. „Nie!“ vyštekla som. Jared ma odprevadil na stranu spolujazdca a otvoril mi dvere. 

„Viem nastúpiť sama,“ povedala som štipľavo. 

„Ale, Nina...“ usmial sa. Moje rozpoloženie ho pobavilo. 

„Žiadne ale,“ odsekla som s pohľadom upretým pred seba. 

Saša zdvihla obočie a zavolala: „Uvidíme sa v pondelok! Rada som sa s tebou konečne porozprávala, Jared.“ 

Ignoroval Sašin posledný pokus upútať jeho pozornosť. Chvíľu si ma premeriaval a pokúšal sa rozlúštiť moje emócie. Napokon obišiel auto a sadol si za volant. Díval sa, ako Saša beží cez cestu. Pokrútil hlavou: „Azda si nemyslíš, že som...“ 

„Nie, nemyslím si, že si s ňou flirtoval,“ zamrmlala som. 

Naštartoval a vyrazil. „To je dobre, lebo inak by to bolo úplne absurdné. Nielenže som po uši zaľúbený do teba, ale ona je...“ znechutene skrivil tvár, keď sa pokúšal nájsť správne slovo. „Čudná,“ povedal napokon. 

Prekrížila som ruky: „Existuje na to aj iný výraz.“ 

„Aké bolo stretnutie s Grantom?“ 

„Chceš povedať, že si to necítil?“ 

„Snažil som sa, ale nebolo to ľahké, keď mi dýchala rovno do tváre. Ešte stále sa správa ako hlupák?“ 

Prikývla som. 

„Čo je s tebou?“ Na chvíľu sa odmlčal a potom mu vystrelilo obočie: „Aha.“ 

„Čo to má znamenať?“ 

„Nič. Nevšímaj si ma.“ Ledva potláčal úsmev. 

Pozorovala som stromy za oknom. Eli nám raz povedal, že keď náš vzťah spečatíme fyzicky, Jared bude moje emócie vnímať oveľa výraznejšie, no stále som netušila, čo to presne znamená. Jared mi nikdy nenaznačil, že sa niečo zmenilo, ale keď jeho niekdajšia zvedavosť na dôvody mojich nálad z ničoho nič pominula, tušila som, čo je za tým. Neraz som ho zahnala do kúta a pokúšala sa z neho vymámiť pravdu, no zakaždým sa z toho vyvliekol nejakým šikovným úskokom. 

„Pozvanie na obed stále platí?“ opýtala som sa s pohľadom upretým na ulicu. 

„Jasné. Mám pre teba prekvapenie.“ Chytil mi ruku a priložil si ju k ústam. 

Vstúpilo do mňa teplo z jeho pier, hneď sa mi zlepšila nálada. „Milujem prekvapenia.“ 

„Viem,“ zamrmlal mi do dlane. 

Druhá kapitola

Nespavosť

„Vyrezal tvoje meno dostromu? To je roztomilé!“ rozplývala sa Beth.

Kim mávla rukou: „Hej, keby to predním neurobili tri miliardy iných chlapov.“

Nevšímala som si ju ausmiala som sa naBeth. „Zaviedol ma nalúku, uprostred ktorej stojí osamelý dub. Rozložil podním deku ajedlo. Bolo to dokonalé.“

Kim domňa strčila lakťom: „Si narade.“

„Och...“ Očami som prebehla pomenu visiacom našnúrke zostropu. „Veľkú čiernu kávu, prosím.“ Dievča zapultom prikývlo, vyťukalo objednávku dopokladnice avzalo si odo mňa stravný lístok. Štuchla som doBeth: „Ty nechceš nič?“

„Dnes nie.“

Zagúľala som očami. „Dá si veľké mokaccino bezšľahačky.“

Beth predstierala podráždenosť: „Povedala som, že nič nechcem. Aodkedy piješ čiernu kávu?“

„Prvá ranná kávičková párty vnovom školskom roku predsa nebude bezkávy,“ namietla som. „Viem, že to sChadom nemáte ľahké. Sťahovanie je drahé. Rada ťa pozvem.“

„Nie som žobráčka.“

„Nehovoríte tomu južanská pohostinnosť?“ žmurkla som naňu.

„Ty si Yankee,“ odsekla.

Kým nám čašníčka pripravovala nápoje, Beth sa kumne naklonila: „Hovorila si ostrome...“

Usmiala som sa. „Vyrezal to nádherným ozdobným písmom. Nikdy som nič podobné nevidela. Apotom ma zaviedol nadruhú stranu, kde boli vyrezané iniciály jeho rodičov.“

„Neverím!“ zvolala. Zahanbene sa poobzerala astíšila hlas: „Dohodli ste sa nadátume svadby?“

Sklopila som zrak: „Ešte nie. Ale bol to príjemný obed.“

Kim prižmúrila oči. „Príjemný obed?“ zopakovala.

„Osvadbe sa nezmienil.“

„To sa naňho nepodobá,“ podpichovala Beth.

Nebolo ťažké uhádnuť, prečo sa ma Jared prestal vypytovať nadátum sobáša. Moje nočné mory mu robili starosti anechcel, aby sa zhoršili. Vedela som, že chce počuť presný termín, lebo čím dlhšie som to odkladala, tým bol nepokojnejší. Lenže keď sa začali moje bezsenné noci, svadba bola to posledné, načo myslel.

Sadli sme si koknu anastriedačku sme si rozprávali letné zážitky. Beth aChad chodili dopráce, lenže cezsemester si mohli dovoliť iba čiastočný úväzok. Peňazí mali málo, ale bavilo ich zariaďovať si dom. Kim odcestovala krodine, no ktovie prečo, vrátila sa predčasne.

„Internátna izba zamnou smútila,“ zasmiala sa.

„Ako si presvedčila riaditeľku, aby ťa ubytovala?“ vyzvedala Beth.

Kim si pošúchala dlane: „Som veľká herečka.“

„Väčšinu leta si cestovala, nikde si nepracovala, ale napriek tomu si mala dosť peňazí napodplatenie mocných naBrownovej univerzite?“ Prižmúrila som oči. „Neverím!“

Kim pokrčila plecami. „Cestou doChicaga som vylúpila dve banky aobchod salkoholom.“

„Skvelé.“ Napila som sa.

Naša vysokánska čudáčka odrazu zmenila tému: „Takže Ryan narukoval doarmády?“

„Kim!“ zahriakla ju Beth.

Prikývla som. „Napísal krátky list narozlúčku ahodil mi ho doschránky. Ako keby to bolo želanie knarodeninám.“

„Alebo pohľadnica zdovolenky,“ dodala Kim.

„Svojakmi naobrázku,“ pridala sa Beth. Sklonila hlavu apotláčala úsmev.

Kim sa uškrnula: „Tváre pomaľované namodro anačierno.“

Beth doplnila: „Vobtiahnutých maskáčových plavkách.“

Zamračila som sa: „Vyvalení vhojdacej sieti napláži anadtým veľkými tučnými písmenami nápis:Pozdrav zvojny.“

Beth vyprskla, vzápätí sa ma pokúsila upokojiť, ale vážna tvár sa jej nedarila.

„Nina, nie je to tvoja vina.“

„Práveže je. Mala som ho zastaviť.“

Prestala sa usmievať achytila ma zaruku: „Nevedela si, že ho treba zastaviť.“

„Žiaľ, nevedela,“ zašepkala som, majúc nazreteli, že Jared ma počúva.

Prázdne poháre sme hodili dokoša avydali sa kškole. Cesta sa mi zdala dlhšia ako predmesiacmi, keď som kráčala potej istej ulici adúfala, že stretnem Jareda astrávim sním aspoň chvíľku. Obzrela som sa anatvári sa mi usadil úsmev. Pol bloku odnás parkoval jeho cadillac.

Odkedy som si sadla nalavičku autobusovej zastávky, veľa sa zmenilo. Môj život prešiel odzlého khoršiemu apotom zúžasného kneuveriteľnému. Teraz boli moje dni všedné ako dni ktoréhokoľvek druháka navysokej škole. Keby som tak ešte mohla zažmúriť oči beztoho, aby som videla otca... Ale to by som chcela priveľa. Všimla som si, že Beth namňa poškuľuje. Pochvíli vomne zvíťazila zvedavosť.

„Čo je, Beth? Mám niečo natvári?“

„Šušeň,“ odvetila Kim skamennou tvárou aprstom mi ukázala nanos.

„Naozaj tam mám sopeľ?“ Ruka mi vyletela knosu, rýchlo som si ho zakryla.

„Nie.“

Beth sa usmiala: „Len sa mi vidí, že si vnoci nespala.“

Proti svojej vôli som si niekoľkokrát pretrela nos azamračila sa naKim. „Asi nie.“

„Asi?“ začudovala sa Beth.

„Zlé sny,“ utrúsila Kim.

„Ako to vieš?“ opýtala som sa.

Kim pokrčila plecami. „Tipla som si. Očom sa ti sníva?“

„Väčšinou oJackovi.“

Beth skrivila ústa apotom sa zamračila naKim. Tou to ani nepohlo avypytovala sa ďalej.

„Ootcovi? Čo konkrétne?“

Poškrabala som sa nahlave afľochla som nacestu. Zdržiavala som, lebo rozhovor sa zvrtol nepríjemným smerom.

„Vidím ho zomierať. Ale je to iné.“

„Včom?“ nedala mi vydýchnuť.

Beth prudko zastala. „Bože, Kim! Prestaň ju vypočúvať!“

„Rozprávať onočných morách niekedy pomáha,“ namietla Kim.

Pozrela som natehlovú stenu školskej budovy. „Dnes nie. Uvidíme sa priobede.“

Čas sa vliekol. Myslela som naSašu, Jareda aClaire, ako striehne naneľútostnom púštnom slnku, aby zachránila Ryana predsebadeštrukčnými náladami. Ovládal ma čoraz väčší hnev. Nakaždom kroku ma sprevádzal pocit viny aznedostatku spánku som bola podráždená. Poprednáške som sa rozbehla kvýchodu, nedbajúc naužasnuté pohľady študentov, ktorých som odstrkovala.

Nachodbe som sa zrazila sKim.

„Au!“

„Prednáška bola až taká hrozná?“

„Uhm.“