Start

Ernest Hemingway

DEATH IN THE AFTERNOON

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust

Translation © 2015 by Marián Gazdík

Epilogue © 2015 by Ján Vilikovský

Jacket design © 2015 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Death in the Afternoon (Arrow Books,

The Random House Group Limited, London 2004) preložil Marián Gazdík.

Doslov napísal Ján Vilikovský.

Redigovala Oľga Kudláčová.

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii Odeon,

v roku 2015 ako svoju 776. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-4335-4

Venujem Pauline

1.   KAPITOLA

Očakával som, že vôbec na prvých býčích zápasoch, na ktoré som išiel, budem vystrašený a možno aj zhnusený tým, čo som počul, že sa deje koňom. Všetko, čo som čítal o býčej aréne, tento moment zdôrazňovalo. Väčšina ľudí, ktorá o nich písala, zjavne odsudzovala býčie zápasy ako hlúpu brutálnu zábavku, ale ešte aj tí, ktorí o nich hovorili dobre ako o ukážke zručnosti a vizuálnej šou, žialili nad využívaním koní a všetko obhajovali. Zabíjanie v býčej aréne sa považovalo za neobhájiteľné. Predpokladám, že z moderného morálneho hľadiska, teda z kresťanského hľadiska, sú celé býčie zápasy neobhájiteľné. Určite je v nich veľa krutosti, vždy sa tam nájde nebezpečenstvo, či už vyhľadávané, alebo nechcené, a vždy obsahujú smrť. Ja ich teraz nechcem obhajovať, len chcem čestne a pravdivo hovoriť o veciach, ktoré som o nich zistil. Aby som to dokázal, musím byť absolútne úprimný alebo sa aspoň snažiť taký byť, a ak sa tí, ktorí budú toto čítať, so znechutením rozhodnú, že to napísal niekto, komu chýba jemnosť pocitov ich, teda čitateľov, môžem len pripustiť, že to môže byť pravda. Ale ktokoľvek to bude čítať, môže prísť k takémuto úsudku len vtedy, ak on alebo ona videli veci, o ktorých sa tu hovorí, a vie, ako budú na tie veci reagovať.

Pamätám sa, že Gertrude Steinová raz hovorila o býčích zápasoch s obdivom k Joselitovi a ukázala mi nejaké fotografie v aréne s ním, s ňou a Alice Toklasovou, ako sedia v prvom rade drevených barreras v býčej aréne vo Valencii, a pod nimi sedel Joselito a jeho brat Gallo. Ja som sa práve vrátil z Blízkeho východu, kde Gréci pri odchode z mesta Smyrna lámali nohy svojich ťažných zvierat, dotláčali ich k okraju nábrežia a zhadzovali ich do plytčín, a pamätám si, ako som povedal, že nemám rád býčie zápasy kvôli úbohým koňom. Snažil som sa vtedy písať a zistil som, že najväčší problém okrem toho, ako skutočne poznať, čo cítite, namiesto toho, čo by ste mali cítiť, alebo čo vás učili, že máte cítiť, je napísať, čo sa naozaj stalo; aké boli tie skutočné veci, čo spôsobili emóciu, ktorú ste zažili. Keď píšete pre noviny, poviete, čo sa stalo, a s takým alebo onakým trikom to opisujete s pomocou prvku aktuálnosti, čo dodáva každému opisu pocit niečoho, čo sa v ten deň stalo; ale skutočnosť, následnosť činov a faktov, ktoré vytvárajú emóciu a ktoré by boli rovnako platné o rok či o desať rokov alebo s trochou šťastia, ak ste to vyjadrili dosť čisto, aj navždy, to bolo mimo mňa a pracoval som veľmi tvrdo na tom, aby som to dosiahol. Jediné miesto, kde môžete vidieť život a smrť, to znamená násilnú smrť teraz, keď už je po vojnách, je v býčej aréne, a veľmi som chcel ísť do Španielska, aby som ich mohol skúmať. Snažil som sa naučiť písať od najjednoduchších vecí a jedna z úplne najjednoduchších vecí, tá úplne najzákladnejšia, je násilná smrť. Nemá nič z komplikácií smrti po chorobe alebo takzvanej prirodzenej smrti, alebo smrti priateľa, alebo niekoho, koho ste milovali či nenávideli, ale aj tak je to smrť, jedna z tém, o ktorej môže človek písať. Čítal som mnoho kníh, v ktorých keď sa autor snažil vyjadriť tieto veci, vyprodukoval len niečo rozmazané, a ja som si povedal, že je to buď preto, že tie veci nikdy nevidel jasne, alebo v tej chvíli fyzicky či psychicky zavrel oči, ako by to človek mohol urobiť, keby videl dieťa, ktoré nemôže dostihnúť alebo mu pomôcť, keby ho mal zraziť vlak. V takom prípade predpokladám, že by oprávnene zavrel oči, lebo samotný fakt, že dieťa, ktoré má práve zraziť vlak, by bolo to jediné, čo by dokázal vyjadriť, to skutočné zrazenie by bol antiklimax, takže by si vedel predstaviť nanajvýš chvíľu pred zrážkou. Ale v prípade popravy popravnou čatou alebo obesením to nie je pravda, a ak tieto jednoduché veci majú ostať trvalé, ako to povedzme skúsil dosiahnuť Goya v diele Hrôzy vojny, nedalo by sa to vôbec vytvoriť, keby pritom človek zavieral oči. Ja som videl isté veci, isté jednoduché veci tohto druhu, ktoré som si zapamätal, ale keď som sa na nich podieľal alebo v iných prípadoch, keď som musel o nich písať hneď po ich skončení a následne si všímať veci, ktoré som musel okamžite zaznamenať, nikdy som ich nedokázal preskúmať tak, ako by mal človek preskúmať napríklad smrť svojho otca alebo obesenie niekoho, koho povedzme nepoznal a nebude musieť o ňom písať okamžite do prvého vydania večerníka.

Tak som šiel do Španielska, aby som sa pozrel na býčie zápasy a snažil sa o nich písať sám pre seba. Myslel som si, že budú jednoduché, barbarské a kruté a nebudú sa mi páčiť, ale že uvidím určitú konkrétnu činnosť, čo mi pomôže precítiť život a smrť, o čo som sa snažil. Našiel som konkrétnu činnosť, ale býčie zápasy mali tak ďaleko od toho, aby boli jednoduché, a tak veľmi sa mi páčili, že vtedy bolo na moje schopnosti príliš komplikované spracovať to literárne, a odhliadnuc od štyroch čŕt som ďalších päť rokov nebol schopný nič napísať – a prajem si, aby som vydržal desať. Avšak keby som čakal veľmi dlho, asi by som už nikdy nič nenapísal, lebo keď sa o niečom naozaj začnete učiť, tak o tom obyčajne nechcete začať písať, ale skôr sa o tom nechcete prestať učiť ďalej a ďalej a nikdy; pokiaľ nie ste veľmi egoistickí, čo, samozrejme, napomohlo vzniku mnohých kníh, nebudete môcť povedať: teraz o tom viem všetko a napíšem o tom. To teraz určite nepoviem, každý rok cítim, že je oveľa viac toho, čo sa treba učiť, ale viem, že nejaké veci by mohli byť teraz zaujímavé, a ja sa možno od býčích zápasov vzdialim nadlho a teraz by som mohol o nich napísať o nich to, čo viem. Takisto by bolo dobré mať knihu o býčích zápasoch v angličtine a seriózna kniha o takej nemorálnej téme by mohla mať istú cenu.

Pokiaľ ide o morálku, momentálne len viem, že morálne je to, z čoho má človek dobrý pocit, keď je po tom, a nemorálne je to, z čoho má človek zlý pocit, keď je po tom, a posudzované podľa týchto morálnych noriem, ktoré neobhajujem, sú býčie zápasy pre mňa veľmi morálne, lebo sa cítim veľmi dobre, kým trvajú; preciťujem život a smrť, smrteľnosť a nesmrteľnosť, a keď je po nich, cítim sa veľmi smutný, ale veľmi dobre. A nezáleží mi ani na koňoch; nie zo zásady, ale vlastne mi na nich nezáleží. Veľmi ma to prekvapuje, keďže sa nemôžem pozrieť na koňa, ktorý leží na ulici, bez toho, aby som nepocítil potrebu mu pomôcť, a mnoho ráz som pod neho rozprestrel vrecovinu, odopol mu postroj a uhýbal sa pred kopytami s podkovami, a urobím to vždy, keď uvidím ležať koňa na mestskej ulici v mokrom a ľadovom počasí, ale v býčej aréne necítim z toho, čo sa stane koňom, nijakú hrôzu ani znechutenie. Na býčie zápasy som vzal mnoho ľudí, mužov aj žien, a videl som ich reakcie na smrť a na to, keď býky v aréne nabrali koňa na roh, a ich reakcie boli celkom nepredvídateľné. Ženy, o ktorých som si bol istý, že sa im budú býčie zápasy páčiť, až na napichnutie koní na roh, to neovplyvnilo; chcem povedať, že ich to skutočne neovplyvnilo, to znamená, že niečo, s čím nesúhlasili a očakávali, že ich to vydesí a znechutí, ich vôbec nevydesilo ani neznechutilo. Ďalších, mužov aj ženy, to tak zasiahlo, že im bolo fyzicky zle. Do toho, ako niektorí ľudia konali, sa pustím detailne neskoršie, ale teraz mi dovoľte povedať, že v tom nebol nijaký rozdiel, nijaký zásadný rozdiel, ako by sa dali títo ľudia rozdeliť podľa nejakej normy alebo skúsenosti na tých, ktorých to ovplyvnilo, a tých, ktorých to neovplyvnilo.

Z pozorovania by som povedal, že ľudí možno rozdeliť na dve základné skupiny, tých, ktorí sa, aby sme použili jeden z termínov zo žargónu psychológie, identifikujú so zvieratami, teda predstavujú si samých seba na ich mieste, a tých, ktorí sa identifikujú s ľudskými bytosťami. Verím tomu, podľa skúseností a z pozorovania, že ľudia, ktorí sa identifikujú so zvieratami, teda takmer profesionálni milovníci psov a iných šeliem, sú schopní väčšej krutosti k ľudským bytostiam než tí, ktorí sa tak ľahko neidentifikujú so zvieratami. Zdá sa, že na základe toho existuje medzi ľuďmi základná priepasť, hoci ľudia, ktorí sa neidentifikujú so zvieratami, aj keď vo všeobecnosti nemilujú zvieratá, môžu byť schopní veľkého citu k jednotlivému zvieraťu, psovi, mačke alebo napríklad ku koňovi. Ale takí ľudia založia svoj citový vzťah na nejakej vlastnosti alebo asociácii s týmto konkrétnym zvieraťom namiesto na fakte, že je to zviera a je preto hodné lásky. Čo sa mňa týka, v živote som cítil hlboký vzťah k trom rôznym mačkám, štyrom psom, pokiaľ si pamätám, a len k dvom koňom; teda koňom, ktoré som vlastnil, jazdil na nich alebo ich poháňal. Čo sa týka koní, ktoré som pozoroval, sledoval na dostihoch a robil na ne stávky, cítil som k nim hlboký obdiv a keď som na ne stavil peniaze, aj takmer hlbokú náklonnosť. Tie, na ktoré si pamätám najlepšie, boli Man of War, Exterminator, myslím, že k nemu som mal naozaj hlboký cit, Epinard, Kzar, Heros XII, Master Bob a kríženec, ktorý bol podobne ako posledné dva kone určený na prekážkovú dráhu, nazvaný Uncas. Cítil som hlboký, naozaj hlboký obdiv ku všetkým tým zvieratám, ale koľko z môjho citu pochádzalo zo súm, ktoré som na ne vložil, to neviem. Keď Uncas vyhral klasický závod steeplechase v Auteil pri lepšom kurze ako desať ku jednej a keď som si naňho stavil vlastné peniaze, cítil som k nemu hlbokú náklonnosť. Ale keby ste sa ma chceli opýtať, čo sa napokon stalo s tým zvieraťom, ktoré som mal tak rád, že nás s Evanom Shipmanom takmer dojalo k slzám, musel by som odpovedať, že neviem.¹ Viem, že nemám rád psov ako psov, kone ako kone alebo mačky ako mačky.

Otázka, prečo nie je smrť koní v aréne dojímavá, teda nie pre niektorých ľudí, je komplikovaná, ale základný dôvod môže byť ten, že smrť koňa je obyčajne komická, kým smrť býka je tragická. V tragédii býčích zápasov je kôň komická postava. Môže to byť šokujúce, ale je to pravda. Preto čím sú horšie kone, za predpokladu, že sú dosť vysoko nad zemou a dosť silné na to, aby pikador mohol splniť svoju misiu so zahrotenou tyčou, varou, tým sú komickejším prvkom. Mali by ste byť z týchto paródií koní a z toho, čo sa im stane, vystrašení a znechutení, ale nedá sa nijako zistiť, či sa tak aj budete cítiť, pokiaľ sa pre to nerozhodnete bez ohľadu na svoje pocity. Tak sa od koní líšia; istým spôsobom sa podobajú na vtáky, na hociktoré z tých neohrabaných vtákov, ako sú marabu alebo bociany so širokým zobákom, a keď ich nadvihnú ramenné a krčné svaly býka, nohy im ostanú visieť, veľké kopytá sa hojdajú, krk ovisne a strhané telo sa zdvihne na rohu, nie sú komické, ale prisahám, že nie sú tragické. Celá tragédia sa sústreďuje na býka a na človeka. Tragické vyvrcholenie kariéry koňa nastalo v zákulisí oveľa skôr, keď ho kúpil dodávateľ koní, aby ho použil v býčej aréne. Koniec v aréne sa akosi nehodí k štruktúre tohto zvieraťa, a keď na kone vystrú plachty, dlhé nohy, krky, čudne tvarované hlavy a plátno prikrývajúce ich telo, aby vytvorilo akési krídlo, podobajú sa vtákom viac ako kedykoľvek predtým. Vyzerajú trochu ako mŕtvy pelikán. Živý pelikán je zaujímavý, zábavný a sympatický vták, hoci keď ho pohladíte, chytíte od neho vši, ale mŕtvy pelikán vyzerá veľmi hlúpo.

Toto nepíšem na obranu býčích zápasov, ale snažím sa zobraziť býčie zápasy integrálne, a aby sa to dosiahlo, treba spomenúť plno vecí, ktoré by ich obhajca v záujme prípadu rád preletel alebo sa im vyhol. To komické, čo sa koňom stane, teda nie je ich smrť: smrť nie je komická a dodáva dočasnú dôstojnosť tým najkomickejším postavám, hoci ich dôstojnosť pominie, keď nastane ich smrť; ale komické sú divné a groteskné fyzické nehody, ktoré sa stávajú. Podľa našich noriem určite nie je nič komické na tom, keď vidíme, ako je zviera zbavené svojich útrob, ale ak toto zviera namiesto toho, aby vykonalo niečo tragické, to jest dôstojné, sa strnulým staropanenským spôsobom tryskom ženie okolo arény a vlečie za sebou úplný opak oblakov slávy, je to rovnako komické ako burleska Fratelliniovcov, keď vnútornosti zobrazujú ako rolky obväzov, klobások a ďalších vecí. Ak je komické to prvé, je komické aj to druhé. Ten humor vychádza z rovnakého princípu. Videl som, ako ľudia bežia, kone sa vyprázdňujú, jedna dôstojnosť po druhej sa ničí v nervóznom pobehovaní a vlečú za sebou tie najvnútornejšie hodnoty, v úplnej paródii na tragédiu. Videl som tieto, nazvime ich vyvrhnutia vnútorností, to je to najhoršie slovo, aj keď vzhľadom na svoje načasovanie boli veľmi smiešne. To je vec, akú by ste si nikdy nemali pripustiť, ale práve preto, že také veci sú neprípustné, býčie zápasy nikto nikdy nevysvetlil.

Keď toto píšem, nehody s vypadnutými vnútornosťami už nie sú súčasťou španielskych býčích zápasov, keďže za vlády Prima de Riveru sa rozhodlo chrániť bruchá koní akýmisi zošívanými matracmi navrhnutými v zmysle úradného nariadenia „vyhnúť sa tým hrozným pohľadom, ktoré zhnusujú cudzincov a turistov“. Chrániče bránia týmto pohľadom a výrazne znižujú množstvo koní zabitých v býčej aréne, ale nijakým spôsobom neznižujú bolesť, akú kone cítia, uberú býkovi mnoho hrdinstva, čím sa budem zaoberať v neskoršej kapitole, a tie chrániče sú prvým krokom k zrušeniu býčích zápasov. Býčie zápasy sú španielska inštitúcia. Neexistovali kvôli cudzincom a turistom, ale vždy napriek nim, a akýkoľvek krok k ich premene, aby sa zabezpečil ich súhlas, ktorý sa nikdy nedosiahne, je krokom k ich úplnému zrušeniu.

Toto, čo sa napísalo o reakcii jednotlivca na kone v býčej aréne, sem nie je vložené pre túžbu autora písať o sebe a o svojich vlastných reakciách, lebo ich považuje za rovnako dôležité a nachádza v nich radosť, pretože sú jeho, ale skôr preto, aby sa konštatoval fakt, že reakcie sú okamžité a neočakávané. Nestal som sa ľahostajným k osudu koní pre necitlivosť z toho, že človek vidí tie veci toľko ráz, až sa tie výjavy už vôbec nedotknú jeho citov. Nebola to záležitosť otupenia emócií v dôsledku zoznámenia sa s týmito vecami. Akékoľvek city voči koňom prechovávam, sú rovnaké od chvíle, keď som po prvý raz videl býčie zápasy. Dalo by sa argumentovať, že som sa stal bezcitným preto, že som pozoroval vojnu, alebo vďaka žurnalistike, ale toto by nevysvetlilo reakcie ostatných ľudí, ktorí nikdy nezažili vojnu ani doslovne fyzickú hrôzu akéhokoľvek druhu, a ani nepracovali v redakcii ranných novín, ale reagovali presne tak isto.

Nazdávam sa, že tragédia býčích zápasov je tak dobre usporiadaná a tak veľmi disciplinovaná vďaka svojmu rituálu, že človek, ktorý preciťuje celú tragédiu, nemôže oddeliť menšiu tragikomédiu koňa, aby to prežíval emocionálne. Ak vycíti zmysel a koniec celej záležitosti, aj keď o nej nič nevie, cíti, že táto práve sa odohrávajúca záležitosť koní, ktorej nerozumie, nie je nič viac ako epizóda. Ak celú tú tragédiu neprecíti prirodzene, zareaguje emocionálne na tú najbizarnejšiu epizódu. Prirodzene, ak sú aj ľudomilovia a zvieraťomilovia (to je ale slovo!), neprecítia tú tragédiu, ale len reakciu z ľudomilských alebo zvieraťomilských dôvodov, a to najzneužívanejšie zviera je kôň. Ak sa úprimne identifikujú so zvieratami, budú hrozne trpieť, možno ešte väčšmi ako kôň, keďže človek, ktorý bol ranený, vie, že bolesť nastane až pol hodinu po zranení, a medzi bolesťou a hroznou ranou nie je nijaký proporčný vzťah, bolesť poranenia brucha nepríde okamžite, ale neskôr, s nadutím a začiatkom zápalu pobrušnice; avšak natiahnuté väzivo alebo zlomená kosť bolia ihneď a strašne, ale tieto veci nepozná alebo ich ignoruje človek, ktorý sa identifikoval so zvieratami, a ten bude ozajstne a strašne trpieť, lebo uvidí len jediný aspekt býčích zápasov, no keď kôň skončí pri dostihu steeplechase chromý, vôbec nebude trpieť a bude to považovať iba za poľutovaniahodné.

O aficionadovi, fanúšikovi býčích zápasov, možno teda vo všeobecnosti povedať, že má zmysel pre tragédiu a rituál boja, takže vedľajšie aspekty nie sú dôležité okrem toho, že sa vzťahujú na celok. Buď to máš, alebo nemáš, navlas rovnako ako to, či máš, alebo nemáš hudobný sluch bez toho, aby som implikoval nejaké porovnávanie. Bez hudobného sluchu by základným vnemom poslucháča na symfonickom koncerte boli pohyby hráčov na kontrabas presne tak, ako si divák na býčích zápasoch môže zapamätať len zjavnú grotesknosť pikadora. Pohyby hráča na kontrabas sú groteskné a zvuky, ktoré vydáva, sú mnoho ráz nezmyselné. Keby bol poslucháč na symfonickom koncerte filantrop, čo by mohol byť aj divák na býčích zápasoch, mohol by si nájsť široké pole pôsobnosti v snahe o zvyšovanie miezd a zlepšenie životných podmienok hráčov na kontrabas v symfonických orchestroch, podobne ako v robení niečoho pre úbohé kone. Avšak povedzme, že je to kultúrny človek a vie, že symfonické orchestre sú celkovo dobré a ak ich bude prijímať vcelku, pravdepodobne nebude mať iné reakcie okrem pôžitku a uznania. Nemyslí na kontrabas ako na vec oddelenú od celého orchestra alebo ako na vec, na ktorú hrá ľudská bytosť.

Ako pri všetkých druhoch umenia, pôžitok sa zvyšuje s poznaním umenia, ale keď sa naň ľudia prídu pozrieť po prvý raz, zistia, či idú s otvorenou mysľou a budú cítiť len tie veci, aké budú naozaj cítiť, a nie veci, o ktorých si myslia, že by ich mali cítiť, a či im bude záležať na býčích zápasoch, alebo nie. Vôbec im na nich nemusí záležať bez ohľadu na to, či je zápas dobrý alebo zlý, a všetky vysvetlenia budú nezmyselné okrem zjavnej morálnej nesprávnosti býčích zápasov, presne tak ako ľudia odmietajú piť víno, ktoré by si mohli vychutnávať, lebo neveria, že je to správne.

Porovnanie s pitím vína nie je také prehnané, ako by sa mohlo zdať. Víno je jedna z najcivilizovanejších vecí na svete, ktorú ľudia doviedli do najvyššej dokonalosti, a poskytuje širokú škálu zábavy a uznania ako pravdepodobne nijaký iný čisto zmyslový pôžitok, aký si možno kúpiť. Človek sa môže učiť o vínach a s veľkým potešením si zvyšovať poznanie svojho podnebia po celý život, podnebie je čoraz vzdelanejšie a schopné oceniť chute a vás to baví čoraz viac a viac, hoci ľadviny už môžu slabnúť, palce na nohe vás bolia, kĺby na prstoch vám tuhnú, až kým napokon, keď ho najviac zbožňujete, vám víno úplne zakážu. Práve tak ako oko, jedinečný a najlepší nástroj, s akým človek začína, aj keď už nie je také silné a je oslabené a unavené nadmerným používaním, dokáže poskytovať mozgu väčšiu radosť pre poznatky alebo schopnosť vidieť, ktorú získalo. Naše telá sa istým spôsobom opotrebujú a zomrieme, a radšej by som mal podnebie, ktoré mi poskytne pôžitok z úplného vychutnávania Châteaux Margaux či Haut Brion, aj keď možno výstrelky, v ktorých som sa opájal pri získavaní takého poznania, mi ovplyvnili pečeň tak, že mi to neumožní piť Richebourg, Corton či Chambertin, než mať plechové vnútornosti svojej mladosti, keď všetky červené vína až na portské boli trpké a pitie bol proces dostať do seba dosť hocičoho, aby ste sa cítili trochu uvoľnenejšie. Všetko spočíva, samozrejme, v snahe vyhnúť sa tomu, aby sa človek musel úplne vzdať vína, presne tak, ako pri oku sa treba vyhnúť úplnej slepote. Ale zdá sa, že pri všetkom je to vecou veľkého šťastia a nikto sa nemôže vyhnúť smrti úprimným úsilím a ani nemôže povedať, akú úlohu bude môcť akákoľvek časť jeho tela vykonávať, kým to neskúsi.

Zdá sa, že sme sa dostali ďaleko od býčích zápasov, ale problém je v tom, že osoba môže narastajúcim poznaním a vzdelávaním zmyslov získať nekonečný pôžitok z vína, tak ako môže pôžitok človeka z býčích zápasov narásť a stať sa jednou z jeho najväčších menších vášní. Predsa človek, ktorý pije, a neochutnáva víno či nepochutnáva si na ňom, ale chľastá ho po prvý raz, bude vedieť, hoci mu nemusí záležať na tom, či ho bude vychutnávať alebo či bude schopný ho vychutnávať, či sa mu bude páčiť jeho účinok alebo nie a či je pre neho dobré alebo nie. Pri víne dáva väčšina ľudí spočiatku prednosť sladkým značkám, Sauternes, Graves, Barsac, a šumivým vínam, ako je nie príliš suché šampanské a šumivé burgundské pre ich malebnú kvalitu, kým neskôr vymenia všetky tie značky za ľahkú, ale plnú a jemnú vzorku vína Grand crus z Médocu, aj keby bolo len v jednoduchej fľaši bez nálepky, bez prachu či pavučín, s ničím malebným, iba s jeho úprimnosťou, jemnosťou a ľahkým telom na vašom jazyku, chladné v ústach a teplé, keď ho vypijete. Tak aj na býčích zápasoch sa na začiatku divákom najviac páči malebné paseo, sprievod zápasníkov v aréne, farba, scéna, malebnosť farols a molinetes, figúr s plášťom, to, ako si zápasník s býkmi kladie dlaň na ňufák býka, hladí mu rohy a všetky tie zbytočné a romantické veci. Sú radi, keď vidia, ako sú kone chránené, ak ich to uchráni pred nepríjemnými pohľadmi, a takým ťahom tlieskajú. Napokon, keď sa vďaka skúsenostiam naučia vážiť si hodnoty, hľadajú úprimné a pravdivé, nie predstierané emócie a vždy klasickosť a čistotu prevedenia pri všetkých suerte, pevne určených pohyboch; a ako pri zmene obľuby vína nechcú nijaké prisladenie, tak dávajú prednosť koňom, ktoré na sebe nemajú nijakú ochranu, aby mohli byť vidieť všetky rany a smrť namiesto utrpenia spôsobeného niečím, čo by malo umožniť koňom trpieť, zatiaľ čo divák je pred ich utrpením uchránený. Ale tak ako pri víne, keď to po prvý raz skúsite, uvidíte, či sa vám to páči alebo nie, podľa toho, aký to na vás malo účinok. Sú isté prejavy, ktoré vyhovujú vkusu každého; a ak sa vám to nepáči, nič z toho, nie ako celok, zatiaľ čo vám nezáleží na detailoch, potom to nie je pre vás. Samozrejme, bolo by príjemné pre tých, ktorým sa to páči, ak by tí, ktorým sa to nepáči, nemali pocit, že musia vyraziť do boja proti tomu alebo dávať peniaze na zakázanie tejto činnosti, lebo ich to uráža alebo neteší, ale je priveľa to očakávať a hocičo, čo je schopné vyvolať vášeň v prospech býčích zápasov, určite vyvolá mnoho vášní proti nim.

Je možné, že prvé býčie zápasy, na ktoré divák príde, nemusia byť dobré z umeleckého hľadiska; lebo aby toto nastalo, musia byť dobrí zápasníci a dobré býky. Umelecky zdatní zápasníci a úbohé býky nezaručia zaujímavé zápasy, lebo zápasník, ktorý má schopnosť robiť s býkom neobyčajné veci, ktorý je schopný vyprodukovať najintenzívnejší stupeň emócie u diváka, sa o ňu nepokúsi s býkom, na ktorého sa nemôže spoľahnúť, že zaútočí. Takže ak sú býky zlé, to znamená, že sú len zlomyseľné, a nie odvážne, nespoľahlivé pri svojich útokoch, rezervované a nepredvídateľné vo svojich atakoch, je lepšie, aby bojovali so zápasníkmi, ktorí dobre ovládajú svoju profesiu, sú poctiví a majú roky skúseností, než s tými s umeleckými schopnosťami. Takí zápasníci podajú kompetentný výkon s problematickým zvieraťom a pre vysoké nebezpečenstvo zo strany býka a zručnosť a odvahu, s akou musia to nebezpečenstvo prekonať, pripraviť sa na zabitie a zabiť ho s istou mierou dôstojnosti, je býčí zápas zaujímavý ešte aj pre človeka, ktorý ho nikdy predtým nevidel. Avšak ak takýto zápasník, zručný, znalý, odvážny a kompetentný, ale buď bez génia, alebo veľkej inšpirácie náhodou dostane do arény naozaj odvážneho býka, takého, čo útočí v priamej línii a reaguje na všetky provokácie zápasníka, ktorý sa stáva po treste ešte odvážnejší a má všetky technické kvality, aké Španieli nazývajú „vznešenosť“; a zápasník má len statočnosť a úprimnú schopnosť pri príprave a samotnom zabití býkov a nič z mágie zápästia a estetickej vízie, ktorá, ak býk zaútočí priamočiaro, vytvorí sošné umenie moderných býčích zápasov, potom úplne zlyhá, podá nevýrazný, úprimný výkon a naďalej bude klesať v komerčnej klasifikácii býčích zápasov, pritom ľudia v dave, ktorí možno zarábajú menej ako tisíc pesiet za rok, povedia, a budú to myslieť úprimne: „Dal by som sto pesiet, aby som videl s týmto býkom Cagancha.“ Cagancho je Cigán poddávajúci sa záchvatom zbabelosti, úplne bez cti, porušujúci všetky pravidlá správania matadora, písané i nepísané. No keď dostane býka, v ktorého má dôveru, a on má v nich dôveru veľmi zriedkavo, dokáže urobiť veci, aké robia všetci zápasníci, spôsobom, akým to nikdy predtým nikto nerobil. Niekedy stojí absolútne vzpriamený s nehybnými nohami, ako strom, s aroganciou a ladnosťou, akú Cigáni majú, a v porovnaní s akou všetky ostatné druhy arogancie a ladnosti vyzerajú ako napodobeniny, pohybuje plášťom rozprestretým doširoka ako napnutá kosatka jachty pred ňufákom býka tak pomaly, že umenie býčích zápasov, ktoré ostáva jedno z hlavných umení preto, že nie je trvalé, v arogantnej pomalosti jeho veronicas, figúr s plášťom, trvajúcich zdanlivo celé minúty, sa v ich priebehu stáva trvalé. Toto je ten najhorší druh kvetnatého písania, ale je nevyhnutné ten pocit vyjadriť, a niekomu, kto to nikdy nevidel, jednoduché opísanie metódy ten pocit nevyjadrí. Kto videl býčie zápasy, môže takú kvetnatosť preskočiť a čítať o faktoch, ktoré je oveľa zložitejšie vyčleniť a vyjadriť. Faktom zostáva, že Cigán Cagancho dokáže niekedy pomocou svojich úžasných zápästí vykonávať obvyklé pohyby zápasníkov s býkmi tak pomaly, že sa stanú pre staré časy zápasov niečím ako je spomalený záber voči normálnemu pohybu filmu. Akoby skokan dokázal kontrolovať svoju rýchlosť vo vzduchu a predĺžiť pohľad na skok strmhlav do vody, čo je v skutočnom živote len okamih, hoci na fotografiách sa to zdá ako dlhé kĺzanie, a aby sme to dlhé kĺzanie premenili na skoky, aké niekedy robíme v snoch. Ďalšími zápasníkmi s býkmi, ktorí majú alebo mali túto schopnosť používať zápästia, sú Juan Belmonte a príležitostne s plášťom Enrique Torres a Félix Rodríguez.

Divák, ktorý ide na býčie zápasy po prvý raz, nemôže očakávať, že uvidí kombináciu ideálneho býka a ideálneho zápasníka pre toho býka, čo môže v celom Španielsku nastať nie viac ako dvadsať ráz za sezónu, a nebolo by preňho dobré vidieť to hneď na prvý raz. Bol by taký zmätený z toho, čo vidí, z toľkých vecí, ktoré nemôže všetky obsiahnuť svojimi očami, a niečím, čo už možno nikdy v živote neuvidí, že by to preňho nebolo nič viac ako normálne predstavenie. Ak je šanca, že sa mu budú býčie zápasy páčiť, potom je najlepšie, aby ten prvý, čo uvidí, bol priemerný, zo šiestich býkov dva odvážne, štyri priemerné, aby si oddýchol od výkonu dvoch vynikajúcich býkov, traja zápasníci, nie príliš dobre platení, takže nech urobia akékoľvek mimoriadne veci, budú vyzerať zložité a nie ľahké, sedadlo nech nemá príliš blízko arény, aby videl celé predstavenie, lebo keby bol príliš blízko, neustále by sa mu rozpadávalo na býka a koňa, muža a býka, býka a muža – a to všetko v horúci slnečný deň. Slnko je veľmi dôležité. Teória, prax a predstavenie býčích zápasov bolo postavené na predpokladanej prítomnosti slnka, a keď slnko nesvieti aspoň tretinu zápasu, je stratený. Španieli vravia: „El sol es el major torero.“ Slnko je najlepší zápasník s býkmi a bez slnka tam ten najlepší zápasník nie je. Je ako človek bez tieňa.

1  Keď pán Shipman toto čítal, informoval ma, že Uncasa, ktorý sa zrútil, teraz využíva ako drožkárskeho koňa pán Viktor Emanuel. Táto správa ma nijako nedojíma.

2.  KAPITOLA

Býčie zápasy nie sú šport v anglosaskom zmysle, to znamená, nie je to rovnocenné zápolenie medzi býkom a mužom. Skôr je to tragédia: smrť býka, ktorá sa odohráva viac alebo menej dobre, hrá v nej býk a muž a nachádza sa v nej nebezpečenstvo pre muža, ale istá smrť pre zviera. Nebezpečenstvo pre muža môže vzrásť, ak to zápasník chce, do tej miery, ako tesne sa priblíži k býčím rohom. Udržať sa na nohách v uzavretej aréne v rámci pravidiel zápasov formulovaných rokmi skúseností, ktoré mu umožňujú, ak ich človek pozná a dodržiava, vykonávať isté činnosti s býkom bez toho, aby ho zachytili býčie rohy, závisí väčšmi a väčšmi od jeho vlastných reflexov a odhadu takej vzdialenosti, aby sa pred ich špičkami uchránil. To nebezpečenstvo nabratia na rohy, ktoré si muž vytvára dobrovoľne, možno zmeniť na istotu, že ho býk zachytí a odhodí, ak neznalosť, pomalosť, skleslosť, slepá bláznivosť či momentálna vratkosť poruší niektoré zo základných pravidiel pre vykonávanie jednotlivých suertes. Všetko, čo muž v aréne robí, sa nazýva suerte. Je to najľahší názov, lebo je krátky. Znamená akt, ale slovo akt má v angličtine vedľajší význam divadlo, a preto je jeho využitie mätúce.

Ľudia, ktorí sa pozerajú na svoj prvý býčí zápas, povedia: „Však býky sú také hlúpe! Vždy idú za plášťom, a nie za mužom.“

Býk ide za perkálom plášťa alebo za šarlátovým seržom mulety, len ak ho k tomu muž donúti a zaobchádza s látkou tak, že býk vidí ju, a nie muža. Preto aby divák naozaj začal vnímať býčie zápasy, mal by navštíviť novilladas, zápasy začiatočníkov. V nich býky neútočia vždy na látku, lebo zápasníci sa učia pravidlá zápasov pred vašimi očami a nie vždy poznajú alebo si pamätajú, na aké miesto sa majú správne postaviť a ako si udržať vzrušeného býka ďaleko od seba. Je jedna vec poznať pravidlá teoreticky a niečo iné pamätať si ich, keď ich potrebujete, kým čelíte zvieraťu, ktoré sa vás snaží zabiť. A divák, ktorý chce vidieť, ako býk ľudí prebodne a odhodí, namiesto toho, aby posudzoval spôsob, akým sú býky ovládané, by mal ísť na novilladu, skôr ako uvidí corridu de torros, úplné býčie zápasy. Malo by byť preňho dobré najskôr vidieť novilladu aj vtedy, ak sa chce najprv poučiť o technike, keďže využitie znalostí, ktoré nazývame týmto zbastardeným menom, sú vždy najviditeľnejšie v jej nedokonalosti. V novillade divák môže vidieť chyby zápasníkov a trest, aký so sebou tieto chyby nesú. Naučí sa aj niečo o stave tréningu alebo nedostatku tréningu tých mužov aj o následkoch, aké to má na ich odvahu.

Pamätám sa, že raz v Madride sme sa išli pozrieť na novilladu v jednu veľmi horúcu nedeľu uprostred leta, keď každý, kto si to mohol dovoliť, odišiel z mesta na pláž na severe alebo do hôr. Vyvesili plagáty, že býčie zápasy sa nezačnú pred šiestou a ľudia môžu vidieť šesť tovarských býkov a majú ich zabiť traja uchádzači o miesto matadora, ktorí potom vo svojej profesii sklamali. Sedeli sme v prvom rade za drevenou bariérou, a keď vyšiel von prvý býk, bolo jasné, že ak má toho býka zabiť Domingo Hernardorena, nízky Bask s hrubými členkami, nepôvabný a so svetlou tvárou, ktorý vyzeral nervózny a podvyživený v lacnom oblečení z požičovne, buď zo seba urobí hlupáka, alebo ho býk nabodne na rohy. Hernardorena nedokázal ovládnuť nervozitu svojich nôh. Chcel stáť pokojne a pohrávať sa s býkom pomalým pohybom plášťa, ale hoci sa snažil stáť nehybne, kým býk útočil, nohy mu rýchlo a nervózne poskakovali. Jeho snahu pôsobiť sošne, zatiaľ čo si nohy zjavne neovládal a nervózne mu odbiehali preč od nebezpečenstva, považoval dav za veľmi smiešnu. Pre divákov to bolo zábavné, pretože mnohí z nich vedeli, že tak by sa správali aj ich nohy, keby zbadali blížiace sa rohy, a ako vždy neznášali, keď v aréne zarába peniaze niekto s takou istou fyzickou chybou, aká bránila im, aby vykonávali ten istý, údajne výborne platený spôsob obživy. Tí predchádzajúci dvaja zápasníci boli veľmi šikovní s plášťom a Hernardorenovo nervózne pobiehanie bolo po ich vystúpení ešte horšie. Vyše roka nebol v aréne s býkom a vôbec nedokázal potlačiť svoju nervozitu. Keď boli banderily, farebné tyčky s háčikmi, zabodnuté a nastal čas, aby išiel von s červeným plátnom a mečom, aby pripravil býka na zabitie a zabil ho, dav, ktorý ironicky tlieskal pri každom jeho nervóznom pohybe, vedel, že sa stane niečo veľmi smiešne. Keď si pod nami vzal muletu a meč a vypláchol si ústa vodou, videl som, ako mu trhá svalmi na lícach. Býk stál oproti bariére a sledoval ho. Hernardorena neveril svojim nohám, že ho odnesú pomaly k býkovi. Vedel, že existuje jediný spôsob, ako by mohol ostať na jednom mieste v aréne. Vybehol dopredu k býkovi a desať metrov pred ním si kľakol na obe kolená do piesku. V tej polohe bol v bezpečí pred posmechom. Mečom rozprestrel červené plátno a na kolenách skackal vpred k býkovi. Býk hľadel na muža a trojuholník červenej látky, uši špicaté, oči pevne upreté na Hernardorenu, ktorý sa s kolenami na zemi priblížil o meter a potriasol látkou. Býk zdvihol chvost, sklonil hlavu, zaútočil, a ako sa dostal k mužovi, Hernardorena vstal z kolien, vyšvihol sa ako uzlík, nohy naširoko od seba a potom dopadol na zem. Býk ho hľadal, našiel široko rozprestretý plášť, ktorý držal iný zápasník, zaútočil naň a Hernardorena stál s pieskom na svojej bielej tvári a hľadal svoje plátno a meč. Keď vstal, uvidel som, že hrubý špinavý sivý hodváb jeho požičaných nohavíc je roztrhnutý a pod ním sa čisto a hlboko ukázala stehenná kosť od boku takmer po koleno. Aj on to zbadal a vyzeral veľmi prekvapený, dotkol sa nohy rukou, zatiaľ čo ľudia preskočili cez bariéru a rozbehli sa k nemu, aby ho odniesli do ošetrovne. Dopustil sa technickej chyby v tom, že neudržal červené plátno mulety medzi sebou a býkom až do útoku a potom, vo chvíli jurisdikcie, ako sa nazýva to, keď sa býk so sklonenou hlavou blíži k plátnu, sa nezaklonil dozadu a nedržal látku roztiahnutú tyčkou a mečom tak ďaleko pred sebou, aby býk, keď za ňou pôjde, ostal mimo dosahu jeho tela. Bola to čisto technická chyba.

V tú noc som v kaviarni nepočul ani slovo ľútosti s ním. Bol ignorantský, strnulý a vyšiel z formy. Prečo trval na tom, že bude zápasník? Prečo klesol na obe kolená? Lebo je zbabelec, vyhlásili. Kolená sú pre zbabelca. Ak je zbabelec, prečo trval na tom, že sa stane zápasníkom s býkmi? Ľudia necítili nijakú prirodzenú ľútosť s neovládanou nervozitou, lebo to bol platený verejný umelec. Bolo by lepšie, keby ho býk rozpáral, než aby pred ním utekal. Byť rozpáraný je dôstojné. Ľutovali by ho, keby ho býk zachytil počas jedného z tých nekontrolovateľných nervóznych ústupov, o ktorých vedeli, že sú z nedostatku tréningu, aj keď si z neho robili posmech, no nedovolili mu klesnúť na kolená. Pretože keď človeka vystraší býk, najťažšie je ovládať si nohy a dovoliť býkovi priblížiť sa, a akýkoľvek pokus ovládať nohy je dôstojný, aj keď sa z neho uškŕňali, lebo to vyzeralo trápne. Ale keď klesol na obe kolená, hoci neovládal techniku boja z tejto polohy, čo je technika, ktorú ovláda Marcial Lalanda, najvedeckejší zo žijúcich zápasníkov, a jedine on dodáva tejto polohe dôstojnosť, potom si Hernardorena pripustil vlastnú nervozitu. Ukázať, že je človek nervózny, nie je hanba, len si to treba priznať. Keď matadorovi chýba technika, a preto prizná svoju neschopnosť ovládať nohy a klesne pred býkom na kolená, dav už s ním nemá väčší súcit než so samovrahom.

Čo sa mňa týka, keďže nie som zápasník a veľmi sa zaujímam o samovraždy, bol problém to opísať, a prebúdzajúc sa v noci som sa snažil spomenúť si, čo je to, na čo si práve nedokážem spomenúť, a tú vec som naozaj videl, a napokon, keď som si spomenul na všetko okolo, pochopil som to. Keď vstal, tvár mal bielu a špinavú a hodváb z jeho krátkych nohavíc bol otvorený od pása po koleno, bola to špina požičaných nohavíc, špina jeho roztrhanej spodnej bielizne a čistá, čistá, neznesiteľne čistá belosť stehennej kosti, ktorú som videl, a to bolo dôležité.

Na novilladách máte okrem štúdia techniky a dôsledkov jej neznalosti šancu naučiť sa aj čosi o spôsobe, ako zaobchádzať s chybnými býkmi, keďže býkov, ktoré nemožno použiť v oficiálnych býčích zápasoch pre nejakú zjavnú chybu, zabijú v zápasoch začiatočníkov. Takmer u všetkých býkov sa v priebehu zápasu prejavia chyby, ktoré musí napraviť zápasník, ale v novillade tieto chyby, napríklad chyby videnia, sú mnoho ráz od začiatku zjavné, a tak spôsob ich naprávania alebo výsledok toho, ak nie sú napravené, je zjavný.

Oficiálne býčie zápasy sú tragédia, nie šport, a je isté, že býka zabijú. Ak ho matador nedokáže zabiť na konci stanovenej pätnásťminútovej lehoty na prípravu a zabitie, býka odvedú a zaženú von z arény živého pomocou býčkov, a aby zneuctili jeho údajného zabijaka, treba ho podľa zákona zabiť v dobytčej ohrade. Je šanca sto ku jednej, že matadora de toros, formálne vymenovaného zápasníka, zabijú, iba ak by bol neskúsený, neznalý, bez tréningu alebo príliš starý a s ťažkopádnymi nohami. No ak matador ovláda svoju profesiu, dokáže zvýšiť riziko nebezpečenstva smrti, ktoré si určuje presne podľa svojej vôle. Avšak mal by zvýšiť toto nebezpečenstvo v súlade s pravidlami poskytnutými na jeho ochranu. Inými slovami, slúži mu ku cti, ak urobí niečo vysoko nebezpečné, ale ešte stále možné podľa zákonov geometrie. Je jeho hanba, ak podstupuje nebezpečenstvo pre neznalosť, pre nedodržiavanie základných pravidiel, pre fyzickú alebo duševnú pomalosť alebo pre slepú bláznivosť.

Matador musí ovládnuť býky vďaka znalostiam a vede. Je nádherné to sledovať, ak sa táto dominancia dosiahne s ladnosťou. Okrem skutočného momentu zabitia je pre neho sila dosť zbytočná. Raz sa niekto spýtal Rafaela Gómeza, „El Galla“, ktorý sa vtedy blížil k veku päťdesiat rokov, a bol Cigán, brat Jose Gómeza,

„Gallita“, a posledný veľký žijúci člen veľkej rodiny cigánskych zápasníkov toho mena, aké robí fyzické cvičenia, on, Gallo, aby si udržiaval silu na zápasy.

„Sila?“ začal Gallo. „Čo mám robiť so silou, človeče? Býk váži pol tony. Mal by som cvičiť, aby som sa mu vyrovnal? Nech má silu býk.“

Ak by býkom dovolili zvýšiť si svoje znalosti, ako to má dovolené zápasník, a keby tie býky, ktoré nezabili v rámci určených pätnástich minút v aréne, následne nezabili v ohrade, ale dovolili by im znovu bojovať, zabili by všetkých zápasníkov, keby tí bojovali s býkmi podľa pravidiel. Býčie zápasy sú založené na fakte, že je to prvé stretnutie divokého zvieraťa a stojaceho človeka. Toto je základná premisa moderných zápasov, že býk nikdy predtým nebol v aréne. Za starých čias dovolili bojovať býkom, ktoré boli v aréne už predtým, a v býčej aréne bolo zabitých toľko ľudí, že 20. novembra 1567 pápež Pius V. svojím ediktom exkomunikoval všetky kresťanské kniežatá, ktoré by povolili vo svojich krajinách býčie zápasy, a odmietol kresťanský pohreb akejkoľvek osobe zabitej v aréne. Cirkev začala tolerovať zápasy, ktoré napriek ediktu v Španielsku neustále pokračovali, až potom, keď sa dohodlo, že býky sa v aréne zjavia len raz.

Možno ste si pomysleli, že z býčích zápasov by sa stal skutočný šport a neostali by len tragickým predstavením, keby sa býkom, ktoré už boli v aréne, umožnilo znovu sa tam objaviť. Videl som také býky nezákonne bojovať v provinčných mestách v improvizovaných arénach vytvorených prehradením vstupov na verejné námestie s navŕšenými kárami v ilegálnych capeas, býčích zápasoch s použitými býkmi. Nádejní začínajúci zápasníci, ktorí nemajú nijaké finančné krytie, získavajú v capeas svoje prvé skúsenosti. Je to šport, veľmi barbarský a primitívny šport a zväčša úplne amatérsky. Avšak obávam sa, že pre nebezpečenstvo smrti, ktorá hrozí, nedosiahne veľký úspech medzi amatérskymi športovcami v Amerike a v Anglicku, ktorí si radi niečo zahrajú. Nás v hrách nefascinuje smrť, jej blízkosť a spôsob, ako sa jej vyhnúť. Fascinuje nás víťazstvo a nahradili sme vyhnutie sa smrti vyhnutím sa porážke. Je v tom veľmi pekná symbolika, ale športovec potrebuje trochu viac cojones, guráže, keď je v hre smrť bližší partner. Býka v capeas zriedka zabijú. To by sa malo zapáčiť športovcom, ktorí sú milovníci zvierat. Mestečko je obyčajne príliš chudobné, aby si mohlo dovoliť platiť za zabitie býka, a nikto z nádejných zápasníkov nemá dosť peňazí, aby si kúpil meč, inak by sa nerozhodol, že svoje učňovské roky si odslúži v capeas. Toto by bola príležitosť pre bohatého športovca, ten by si mohol dovoliť zaplatiť za býka a kúpiť si aj meč.

Avšak v dôsledku mechaniky býčieho mentálneho vývoja použité býky neposkytujú brilantné predstavenie. Po prvom útoku ostane býk stáť celkom nehybne a zaútočí len vtedy, ak si bude istý, že dostane muža alebo chlapca, ktorí ho pokúšajú plášťom. Keď tam bude dav a býk naň zaútočí, vyberie si jedného muža a bude ho sledovať bez ohľadu na to, ako sa mu ten bude vyhýbať, bežať a kľučkovať, až dovtedy, kým ho dostane a odhodí ho. Ak budú špičky býčích rohov otupené, táto naháňačka a hádzanie je chvíľu dobrá zábavka, akej sa človek môže prizerať. Nikto nemusí vojsť do arény s býkom, ak nechce, hoci mnohí, ktorí to veľmi nechcú, tam idú preto, aby ukázali svoju odvahu. Je to veľmi vzrušujúce pre tých, čo sú dole na námestí, to je jedna zo skúšok skutočného amatérskeho športu, či je to zábavnejšie pre hráča, alebo pre diváka (hneď, ako sa šport stane taký zábavný pre diváka, že je možné účtovať vstupné, už v sebe obsahuje zárodok profesionalizmu), a ten najmenší dôkaz nadhľadu alebo rozvahy prináša okamžitý aplauz. Ale keď majú rohy býka ostré špičky, je to nepríjemné divadlo. Muži a chlapci sa snažia napodobniť prácu s plášťom pomocou vriec, blúz a starých plášteniek na býkovi presne tak, ako keď sú tie rohy otupené, jediný rozdiel je v tom, že keď ich býk zachytí a odhodí, môžu sa odlepiť od rohu so zraneniami, s ktorými si nijaký miestny chirurg neporadí. Jeden býk, veľký favorit v capeas v provincii Valencia, zabil počas svojej päťročnej kariéry šestnásť mužov a chlapcov a ťažko zranil vyše šesťdesiat ľudí. Na túto capeas chodia niekedy nádejní profesionáli, ktorí zadarmo získajú skúsenosť s býkmi, ale väčšinou amatéri čisto zo športu pre bezprostredné vzrušenie, je to veľmi veľké vzrušenie, a pre dodatočný pôžitok z toho, že ukázali svoje pohŕdanie smrťou v jeden horúci deň na svojom vlastnom námestíčku. Mnohí prídu z pýchy s nádejou, že budú odvážni. Mnohí zistia, že vôbec nie sú odvážni, ale aspoň tam išli. Takí nedokážu získať absolútne nič okrem vnútornej spokojnosti z toho, že boli v aréne s býkom, čo už samo o sebe je vec, na akú si každý, kto to dokázal, vždy spomenie. Je to divný pocit, keď sa k vám blíži zviera, ktoré sa vás vedome snaží zabiť, otvorenými očami na vás pozerá, a vy vidíte blížiaci sa sklonený roh, ktorým vás chce zabiť. To poskytuje človeku dostatočne veľké vzrušenie, takže vždy sa nájdu muži, ktorí chcú ísť na capeas z hrdosti, že to človek zažil, a z pôžitku, že človek zakúsil nejaký manéver z býčích zápasov so skutočným býkom, hoci skutočný pôžitok v tom čase nemusel byť veľký. Niekedy býka zabijú, ak má mesto dosť peňazí, aby si to mohlo dovoliť, alebo ak sa ľudia vymknú spod kontroly; všetci sa naňho s hemžením naraz tlačia so sekerami, dýkami, mäsiarskymi nožmi a skalami, možno sa medzi jeho rohy dostane človek; býk ho hojdá hore a dole, iný letí vzduchom, určite niekto drží býka za chvost, valí sa naňho roj ľudí, ktorí ho režú, pichajú a vrážajú doňho nože, líhajú si naňho alebo si z neho odrezávajú, až kým sa nezakníše a neklesne na zem. Každé amatérske alebo skupinové zabíjanie je veľmi barbarské, chaotické, hoci veľmi vzrušujúce, a má veľmi ďaleko od rituálu oficiálnych býčích zápasov.

Býka, ktorý zabil šestnástich a zranil šesťdesiatich, zabili veľmi zvláštne. Jeden z tých, koho zabil, bol aj asi štrnásťročný cigánsky chlapec. Chlapcov brat a sestra potom všade sledovali býka v nádeji, že možno budú mať šancu ho zabiť, keď ho budú nakladať do klietky po capeas. Bolo to zložité, keďže to bol veľmi oceňovaný umelec, o ktorého bolo veľmi dobre postarané. Sledovali ho dva roky, o nič sa nepokúsili, jednoducho sa len vždy ukázali, keď býka použili. Keď boli capeas znovu zrušené, vždy ich zrušia a znovu zavedú vládnym výnosom, majiteľ býka sa rozhodol poslať ho na bitúnok vo Valencii, lebo býkovi už aj tak pribúdali roky. Tí dvaja Cigáni sa objavili na bitúnku a mladík požiadal o povolenie zabiť býka, keďže mu zabil brata. To mu dovolili a on začal tým, že býkovi vylúpol z jamiek obe oči, ešte kým bol v klietke, starostlivo mu napľul do očných jamiek a potom ho zabil tak, že mu rozrezal miechu medzi krčnými stavcami dýkou, pričom sa stretol s istými ťažkosťami, a požiadal o povolenie odrezať býčie vajcia, a keď mu to povolili, so sestrou založili ohníček na okraji prašnej uličky pred bitúnkom a dve žľazy si opekali na paličkách, a keď boli opečené, zjedli ich. Nato sa obrátili k bitúnku chrbtom a odišli po ceste z mesta.

3. KAPITOLA

Vmoderných oficiálnych býčích zápasoch alebo v corride de torros je zvyčajne šesť býkov, ktoré zabijú traja rôzni muži. Každý muž zabije dvoch býkov. Zákon vyžaduje, aby mali odštyroch dopäť rokov, nemali by mať fyzické chyby amusia byť vyzbrojené rohmi sošpicatými hrotmi. Predzápasom ich prezrie mestský veterinár. Veterinár by mal odmietnuť býky, ktoré nedosahujú potrebnú vekovú hranicu, sú nedostatočne vyzbrojené, majú nejaký problém sočami, rohmi či inú zjavnú chorobu alebo viditeľnú telesnú chybu, napríklad krívajú.

Muži, ktorí ich majú zabiť, sa volajú matadori, ato, ktoré zošiestich býkov majú zabiť, sa určí žrebovaním. Každý matador alebo zabijak má kvadrillu, skupinu piatich až šiestich mužov, ktorých platí aoni pracujú podľa jeho príkazov. Traja ztýchto pomocníkov sú pešiaci splášťami, anajeho príkaz umiestňujú banderily, deväťdesiatcentimetrové oštepy shrotmi ostrými ako harpúna, nazývajú sa peones, peóni, alebo banderilleros, banderiléri. Ďalší dvaja, ktorí sedia nakoni, keď vojdú doarény, sa nazývajú pikadori.

Matadori zabijú svoje býky vporadí podľa svojho veku odnajstaršieho, to sa berie odich prezentácie ako matadora de toros naPlaza vMadride. Ak nejakého matadora nabral býk tak, že sa nemohol vrátiť zošetrovne, jeho býky kedysi zabil najstarší matador ztých, čo varéne ostali. Teraz sa rozdelia medzi zvyšných matadorov.