Start

Text © 2015 by Jozef Karika

Jacket design © 2015 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2015 by Ikar

Redigoval Slavo Mladý.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 745. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4375-0

PRVÝ DEŇ

I

Vŕzganie snehu sa mi zahrýzalo do uší, od nedočkavosti som takmer bežal. Pri každom kroku som sa zabáral a dychčal ako kôň, lial sa zo mňa pot.

Paráda, nič lepšie som za posledné týždne nezažil!

Každé zavŕzganie znamenalo, že som o kúsok ďalej od mesta.

Už sa tam nedalo vydržať, hoci som chcel, prial som si to z celej duše, ale márne. Ozaj to nešlo, pokus o vianočnú atmosféru by bol priveľa, taký výkon by som určite nepodal.

Každá hodina v spoločnom byte s Natáliou ma stála kvantá síl, brodiť sa snehom bola oproti tomu pohodová nedeľná vychádzka. Neľutoval som námahu, vyčerpanie zvyšku dovolenky, osamelé Vianoce ani to, že najbližší týždeň neprehodím s nikým ani slovo. Neľutoval som vôbec nič, naopak, každým nádychom mrazivého vzduchu som pookrieval.

Slovíčko „rozvod“ zatiaľ nepadlo. Aspoň nie nahlas, v mysliach sa nám ozývalo každodenne. Nemali sme zlé manželstvo, vôbec nie, tri roky od svadby ubehli bez problémov. Až potom sa niečo dokašľalo, ani neviem čo – odrazu nám to škrípalo, pokusy o záchranu nezaberali, práve naopak: čím viac sme sa snažili, tým horšie to išlo. Posledných šesť mesiacov znamenalo očistec. Vlastne, kašľať na jemné vyjadrovanie, žiadny očistec – peklo!

Hádali sme sa takmer každý deň. Nechceli sme sa hádať, obaja sme si želali chvíľu pokoja, aspoň krátku chvíľu, veď sme už padali od vyčerpania. No len čo sme sa ocitli sami v byte, vzduch sa začal chvieť, atmosféra hustla. Netrvalo dlho – väčšinou postačili minúty, ak sme obaja zatínali zuby, tak hodiny – a tichá nervozita zaplnila celý priestor. Tlak stúpal, nervozita sa menila na nespokojnosť a tá na nevraživosť.

Liezol mi na nervy každý Natáliin pohyb, každý jej výdych či slovo, ktoré vypustila z úst. U nej to bolo rovnaké, vadil som jej celý, kompletne. Skôr či neskôr jeden z nás nevydržal, prehodil čosi útočné, alebo sa k tomu ani nedostal – stačilo aj obyčajné slovko podfarbené rýpavým tónom. A už to išlo, už sa to valilo – do piatich minút vypukla prudká, nenávistná a vysiľujúca hádka. Ako na zavolanie, dalo sa na to spoľahnúť.

Dvaja dospelí ľudia, ktorí sa nechcú hádať.

Klik, prestrih o štyri minúty neskôr – dve vyhecované bytosti zbavené dôstojnosti, čo na seba revú tie najhoršie, najhnusnejšie urážky, trieskajú dverami, sem-tam rozbijú vázu, pohár či tanierik.

Snažil som sa o zmier a rozumné riešenia, dal som jej prečítať knihu Manželská tonutí od doktora Plzáka, ale hodila ju do mňa tak silno, až ma ostrý roh väzby poškriabal do krvi.

Priznám sa – a teraz, vykračujúc si po zasneženej planine, si to už môžem dovoliť –, začal som sa Natálie báť. Chlap-nechlap, fakt som sa jej bál. Bola čoraz agresívnejšia, hádzala do mňa čoraz tvrdšie predmety. Raz či dvakrát som sa prebudil zo spánku na gauči v obývačke a uvidel ju na prahu dverí. Iba tak stála a hľadela na mňa. Oblečená v nočnej košeli, o druhej hodine v noci. Keď si všimla, že som sa prebudil, bez slova sa otočila a odišla do spálne.

Spomínal som si na príbehy o jej pomstychtivosti, ktoré mi rozprávala, keď sme spolu randili. Z pamäti sa mi vynárali útržky príhod, ako na stredoškolskom lyžiarskom zájazde vyliala spolužiakom všetok alkohol alebo ako vytopila izbu nepríjemným spolubývajúcim na internáte. Milé výstrelky, hovoril som si vtedy. Teraz sa mi už veľmi vtipné nezdali. Báť sa zaspať vo vlastnom byte, neraz sa strhnúť z nepokojného sna a skontrolovať pohľadom dvere, či v nich nestojí postava v nočnej košeli, to nie je bohvieaká zábava.

Slovné súboje aj nepokoj ma vyčerpali, prestávalo mi to myslieť. A ja sa práve myslením živím. Niektorí ľudia sa domnievajú, že scenáristi to majú ľahké – sedia si pekne v teple, sem-tam niečo naťukajú do počítača a zhrabnú za to poriadne peniaze. Isteže. Doprial by som im makačku na dennom televíznom seriáli. Myslieť na všetky dejové línie a oblúky, vymýšľať každodennú dávku emócií a drámy, ale zas nie priveľkú či nezvratnú, veď seriál nesmie divákov pobúriť, musí bežať ďalej, byť stále rovnaký, no zároveň iný. Desiatky, niekedy stovky epizód, teoreticky donekonečna. Len si to skúste, dámy a páni, len si to skúste, vy mudráci, keď vám hučí v hlave, klepú sa vám prsty a od neustáleho manželského stresu sa vám pri každom prudšom pohybe rozbúši srdce. Napríklad keď vstanete, aby ste si zaliali čaj. Bylinkový, bez cukru a medu, lebo vnútornosti máte ako na vode a každou prísadou riskujete kŕče alebo rýchly pohyb na záchod.

Už som to nezvládal, namojdušu nie, potreboval som vypadnúť. Nespravil som to iba kvôli sebe; Natália na tom nebola o nič lepšie, aj ona mlela z posledného. Keď som urobil pracovnú chybu ja, producentka mi otrieskala scenár o hlavu a nezarobil som ani na slanú vodu. Keby však urobila chybu Natália, mohli byť následky oveľa horšie. Pracovala v lekárni ako farmaceutka – vydávala lieky na predpis, vyvárala rôzne gebuziny, extrahovala liečivé látky. Videl som to iba zopárkrát, keď ma zavolala do malého laboratória za apatiekou. Zakaždým ma to dojalo, ohromovala ma jej sústredenosť a precíznosť. Keď tak stála v bielom plášti a drvila v mažiari akési bylinky, zobral by som si ju znova. Napriek všetkému, aj poslednému polroku.

Či ma nenávidela? Neviem, asi sme na tom boli rovnako. Občas maximálna nevraživosť, záblesky nenávisti, inokedy rovnako intenzívne záblesky lásky. Nech sme sa pohádali akokoľvek prudko, zakaždým mi z lekárne priniesla bylinkový čaj na žalúdočné problémy, sedatíva alebo zvlhčujúce kvapky do očí, ktoré som mával vysušené od dlhého písania. Nie, nebuď smiešny, nechcela ma otráviť. Síce mi to napadlo, ale taká beštia predsa len nebola. Aspoň spočiatku, teraz by som za to už nedal ruku do ohňa.

Aj preto som sa zbalil a vypadol – oddychový čas, pol kráľovstva za pár dní relaxu. Do batoha som nahádzal suché polotovary a potraviny na prežitie v nehostinnom prostredí, taštičku s hygienickými potrebami, zopár kúskov spodnej bielizne, tepláky, tričká, sveter, fľašu petroleja, balíček zápaliek, pracovný zápisník a diktafón, k batohu som priviazal spacák. Nič viac nebolo treba, všetko ostatné som navliekol na seba – do hôr sme chodievali často, neraz aj v zime, vystrojil som sa kvalitne. Už-už som vychádzal z bytu, keď som zaváhal. Ozvala sa vo mne akási predtucha. Chcel som mávnuť rukou a konečne ujsť spomedzi bzučiacich stien, ale zvíťazilo moje zbabelšie ja. Vrátil som sa do obývačky, otvoril izbový trezor a vytiahol matný revolver Taurus s krátkou hlavňou. Skontroloval som bubienok, bolo v ňom päť nábojov kalibru .38.

Istota je istota, pomyslel som si a prihodil zbraň do batoha.

II

Drevenicu v horách na severnom okraji Malej Fatry kúpil otec v roku 1984. Narazil na ňu počas túry, očarila ho na prvý pohľad. Stála v pustej a nezaľudnenej oblasti na vrchu Sokolie. Isteže, nebola v úplnom strede divočiny, veď priamo v národnom parku nie sú povolené žiadne stavby, ale cesta z najbližších dediniek – Nižných

Kamencov alebo Belej – zabrala dobrú hodinu. V zime aj dvojnásobne viac.

Otec nás tam vodieval skoro každý rok; doteraz neviem, čím mu chalupa tak veľmi učarovala. Obyčajná drevenica s murovanými základmi. Pravda, po viac než desaťročí úprav a zveľaďovania, do ktorých sa púšťal, pokým vládal, vyzerala oveľa lepšie. Azda preto som sa jej po otcovej smrti nezbavil.

S Natáliou sme tam zašli len dva či tri razy a nikdy sme dlho nepobudli. Moja polovička rada chodila do hôr, ale inak bola skôr mestský typ, dlhší pobyt v divočine ju nelákal. Napokon, ani ja som sa v chalupe necítil najpríjemnejšie. Každú chvíľu ma prepadávali síce pekné, ale zbytočne sentimentálne spomienky na detské časy, pobyty s rodičmi, prírodné jedlá či štipľavý dym, ktorý sa šíril z murovanej pece. Ten som tam cítil doteraz, jeho zápach mi rozhodne neprospieval.

Napriek tomu som sa dnes priam vznášal. Niekoľkodňové ticho, pokoj od všetkých a všetkého, time out – rajská predstava. Z domu som vyrazil hneď ráno, nechcel som strácať čas. Necestoval som autom, to zostalo pred panelákom. Žiadne hrotenie situácie, nech Natálke zbytočne nestúpne tlak. Na stole som nechal odkaz, že potrebujem vypadnúť. Zhruba na týždeň. To stačilo, viac informácií nepotrebovala. Nastúpil som do diaľkového autobusu a odviezol sa do Terchovej. Odtiaľ bolo do Kamencov na skok; tam sa začala ozajstná túra.

Prebrodil som sa na úpätie Sokolieho, vošiel do doliny a vnoril sa medzi horské masívy. K chalupe neviedol žiadny turistický chodník, iba neoficiálne chodníčky, teraz zasnežené a pokryté stopami lesnej zveri. Cestu som našťastie obstojne poznal, orientoval som sa podľa terénu a okolitých vrchov. Nebolo to extra náročné, ale ani úplná brnkačka. Musel som sa prešmyknúť okolo niekoľkých brál, opatrne prejsť po šmykľavej úžine nad strmým a hlbokým zrázom, dokonca podliezť zopár spadnutých stromov. Keď som vrch obišiel a dostal sa na južné úpätie, bolo už dobre. Čakala ma síce strmá, no príjemná cesta hustým lesom.

Každým krokom som sa cítil lepšie, slobodnejšie, v živote som sa na chalupu netešil tak veľmi. Vystupoval som nahor, nabral som slušnú výšku, z času na čas sa mi pomedzi stromy naskytol kráľovský výhľad na úzku dolinu podo mnou. Volá sa Veľká Bránica, ako decku mi bol ten názov strašne smiešny.

Zdolal som ďalšie dve namrznuté kopy sutiny a ocitol sa zhruba v dvoch tretinách vrchu. Odteraz pôjdem po rovinke, už nie dlho, nanajvýš dvadsať minút. Horský vzduch na mňa pôsobil blahodarne, odrazu ma vŕzganie snehu nedráždilo, práve naopak, upokojovalo ma. Zastal som a zahľadel sa na juh, k hlavnému hrebeňu. Zo zimného oparu trčali zasnežené vrcholy malofatranského Veľkého i Malého Kriváňa. Slnko ich ožarovalo v správnom uhle, takže vyzerali ako posypané jagajúcimi sa kryštálmi. Spokojne som vydýchol a sledoval, ako sa obláčik pary vznáša v mrazivom ovzduší.

Ticho, dokonalé a ničím nerušené ticho, perfektná viditeľnosť, čistý vzduch – presne takto som si to predstavoval. Vykročil som ďalej, chcel som posledný úsek zdolať čo najskôr. Napokon mi to trvalo oveľa dlhšie, než som čakal. Zatiaľ čo na úpätí nebolo veľa snehu, pod vrcholcom som sa doň zabáral až po stehná. Dal som si poriadne do tela; kým som sa prebrodil na čistinu, fajne som si zatrénoval. Aj batoh mi pripadal čoraz ťažší a pri každom kroku mi odieral spotený chrbát. Ale stálo to za to; keď som medzi stromami uvidel známu sedlovú strechu, opadla zo mňa všetka únava. Bol som na mieste, chalupu som mal priamo pred sebou, čupila sa pod nánosom snehu, no aj tak ma spoznala a zapraskala staručkými trámami, aby ma privítala.

III

„Ahoj, starenka,“ pozdravil som a zamával. Otec sa takto zvítaval s drevenicou zakaždým, keď sme dorazili.

Prešiel som krížom cez čistinu, chalupa bola orientovaná na východ. Zastal som pred hrubými dverami, pozbíjanými z dosiek a mladých kmeňov – nedalo mi to, znova som si vychutnal výhľad na okolie. Čistina sa končila prudkým zrázom, za ktorým sa rozlievalo zvlnené more smrekových vrcholcov. Les tu bol hustý, až príliš hustý, preto sa na chalupu chodilo obchádzkou.

Scenéria však všetko vynahrádzala; každému muselo byť jasné, prečo si niekto dal tú námahu a postavil chalupu na takom odľahlom mieste. Pravda, nebolo to jediné obydlie v oblasti. Vedel som, že v širšom okolí sú ešte dve či tri podobné drevenice – ako deti sme k nim chodievali na výlety. Cestu by som už nenašiel, ale pokiaľ si dobre spomínam, výpravy k nim zabrali prinajmenšom hodinku-dve, takže nehrozilo žiadne narušenie pokoja. Zaostril som pohľad na skalnatý vrcholec Veľkého Rozsutca, črtajúci sa na východe.

„Paráda, úplná paráda,“ vydýchol som spokojne, vytiahol staré železné kľúče a pustil sa do odomykania oboch masívnych zámok. Nešlo to ľahko, zakaždým sa s nimi bolo treba popasovať, predsa len mali svoj vek, boli zanesené i hrdzavé. Napokon sa však poddali a dvere sa s vrzgotom otvorili.

Ovanuli ma staré známe pachy, nie všetky mi boli príjemné. Voňalo tu detstvo i pohostinnosť, ale zacítil som aj stopu plesne, dokonca rozkladu – asi zdochnutý netopier či myš. Interiér nevyzeral veľmi lákavo, žiadny hotel Kempinski. Jediná miestnosť, po obvode drevené police, pod oknom lavica. Stôl so stoličkou, skriňa, v kúte dve váľandy prisunuté k sebe. V strede miestnosti stála murovaná pec s vývodom do komína a výklenkom na drevo. Paliva tu našťastie bolo dosť; miestnosť mrazila a vedel som, že potrvá zopár hodín, kým sa ako-tak vyhreje. Zložil som z chrbta batoh; vybaľovanie príde na rad neskôr, najprv treba založiť oheň.

Podarilo sa mi to prekvapivo rýchlo, triesky aj hrubšie polená boli dobre vysušené, stačilo podložiť ich papierom a rýchlo sa rozhoreli. Keď sa plamienky zväčšili a oheň príjemne praskal, zavrel som vstupné dvere, vzdušný ťah už nebol potrebný. Zostal som oblečený, počítal som s tým, že bundu, čiapku ani šál do večera nezložím.

Okná nepokrývali iba mrazivé ornamenty, boli aj poriadne zaprášené, takže som zobral z police handru a trochu ich poutieral. Všimol som si, že svetlo slabne; ešte neboli ani tri hodiny popoludní, ale najjasnejšia časť dňa sa končila. Odteraz sa bude zmrákať a najneskôr o dve hodiny zahalí čistinu obkľúčenú smrekmi tma.

Zaškŕkalo mi v bruchu – nečudo, veď od rána som okrem kúska syra, plátku šunky a polovice rožka nič nejedol. Nevadí, aj s tým som počítal. Na policiach bola naukladaná celá kuchynská výbava. Vybral som vhodný hrniec, vyšiel pred chalupu, nabral doň sneh a vrátil sa k peci. Z batoha som vytiahol škatuľu s vreckami ryže, ktoré stačilo krátko povariť. Nezabudol som ani na mrazenú zeleninu.

„Díkes, Natálka, vďaka tebe si viem sám navariť,“ prehodil som a poslal jej vzdušný bozk. O štvrťhodinu nepríjemné pachy ustúpili, chalupu vyplnila vôňa zeleninového rizota, z ktorej sa mi zbiehali sliny.

Kým som sa najedol – a slobodne si zamliaskal –, úplne sa zotmelo. Vedel som, že v chalupe sú zásoby petroleja, ale nenechal som nič na náhodu a priniesol so sebou plnú fľašu. Mal by som čím svietiť po celú polárnu noc. Oprášil som otlčenú petrolejku, pri ktorej sme s rodičmi kedysi hrávali človeče, nehnevaj sa. Keby som dôkladne prehľadal police, azda by som objavil drobné plastové figúrky. Ibaže sa mi nechcelo odkrývať históriu, niekedy človeku bohato postačí prítomnosť, nepotrebuje si zadierať pod nechty triesky oživených spomienok na pekné chvíle, čo dávno minuli.

Radšej som naplnil nádržku svietidla až po okraj a dával si pozor, aby som sa nenadýchal petrolejových výparov, od ktorých ma odjakživa napína. Plamienok sa spočiatku vrtel a prskal, vydával červenkastú žiaru, akoby sa hneval, že som ho prebudil. O chvíľu sa však upokojil, stíchol, zväčšil sa a zmäkol, žiara jemne zožltla; po stole, podlahe i stenách sa rozbehli nové pavučiny tieňov. Zatiaľ čo prednú časť chalupy ožaroval oheň praskajúci v peci, zadnú časť, pri váľandách a stole, osvetľovala lampa.

Konečne začínalo byť v chalupe teplo, hrialo ma aj ľahké, no výživné jedlo. Rozopol som si bundu a pustil sa do vybaľovania, dokonca som otvoril vŕzgajúcu skriňu, ktorej som sa ako dieťa príšerne bál. Vždy som si myslel, že z nej vylezie bubák, aj teraz som ju otváral s rešpektom. Nič v nej nebolo, uložil som oblečenie aj batoh a premýšľal, prečo ma vtedy tak veľmi desila. Na nič konkrétne som neprišiel, ale nepátral som veľmi hlboko – jednoducho v nej bývalo strašidlo. Potreboval som si odskočiť, a tak som vyšiel pred chalupu. Na oblohe sa jagali tisícky hviezd, presne ako pred rokmi. Nič sa nezmenilo – hviezdy na horách vždy svietia jasnejšie, taký pohľad si v meste neužiješ. Močil som a uhranuto sledoval nehybné nebeské divadlo.

Vonku som nepobudol dlho, horská krása si žiada svoju daň – prichádzajúca noc bola už teraz mrazivá, pofukoval nepríjemný vietor. Taký, čo nefučí príliš prudko, ale keď si nedáš pozor, o chvíľu ho máš až v kostiach.

Vrátil som sa dnu, síce skrehnutý, ale spokojný; už dávno som sa necítil tak príjemne. Spokojne som si vydýchol: nikto do mňa nevyrýval, nemusel som byť v strehu, nehrozila žiadna hádka ani viac či menej otvorená nenávisť. Hustá tma za oknami ma rozcitlivela.

Ktovie, čo robí Natália? Bolo to zvláštne, no prisámbohu mi na chvíľu zachýbala. Iba na okamih, asi tak na sekundu, ale predsa.

„Človek je podivný tvor,“ zamrmlal som pre seba.

Niežeby mi ticho liezlo na nervy, práve naopak, bol to balzam na dušu. Navyše, nebolo to úplné ticho – v peci pukalo drevo, z času na čas zavŕzgali trámy, v komíne zahvízdal vietor. Trochu mi vadilo, že nápor vzduchu vtedy zatriasol aj dverami, zakaždým som sa strhol, akoby ktosi prichádzal. Nikto však nechodil, bol som sám, dokonale sám.

Vstal som, prešiel k batohu, vytiahol revolver a položil ho na policu.

Istota je istota.

V roztvorenom ruksaku som zazrel aj zápisník s perom. Veru, zišlo by sa niečo napísať, v melancholickom rozpoložení mi to ide najlepšie. Pobral som sa k stolu a pustil sa do štúdia poznámok, ktoré som si urobil počas predchádzajúcich dní. Scenáre zvyčajne nahadzujem priamo do počítača, je to praktickejšie, ale najradšej píšem rukou. Tak som začínal, keď som si ako dieťa namáhavo zapisoval prvé príbehy.

Zalistoval som stránkami, začítal sa, ale začali ma štípať oči. Mám ich citlivé a často vyschnuté; dnes dostali zvlášť zabrať, veď snežná bieloba urobí svoje, aj keď máš na nose kvalitné slnečné okuliare. Znova som vstal, vrátil sa k otvorenej skrini a vybral z batoha taštičku s hygienickými potrebami. Bola v nej zubná kefka a pasta, žiletky, rolka toaletného papiera, mydlo, ale aj vitamíny a kvapky do očí. Práve tie som vybral, vrátil sa naspäť k osvetlenému stolu a chystal sa pokračovať v práci. Ibaže prechádzka mi pretrhla koncentráciu, a len čo som si sadol, doľahla na mňa príšerná únava, dobehli ma moje roky – ešte si pobehám po horách, ale nie tak ľahko ako kedysi. Rozboleli ma plecia i chrbát, zaklipkali mi oči, rozliala sa vo mne malátnosť.

Dnes už nedám ani ranu, zhodnotil som a zaklapol zápisník. Namiesto práce som skontroloval, či sú dvere pevne zamknuté, priložil do ohňa, zhasol petrolejku, zvalil sa na váľandu a do minúty tvrdo zaspal.

DRUHÝ DEŇ

I

Fantastické ráno, inak ho neviem opísať. Prebudil som sa oddýchnutý, vtele som síce cítil svalovicu, ale duševne mi bolo špičkovo. Prebudiť sa bezobáv, beznapätia ztoho, čo prinesie deň, akým výpadom astupňujúcej sa agresivite budem musieť čeliť... Prebudiť sa iba tak, otvoriť oči beztoho, aby namňa okamžite zaľahla ťažoba znadchádzajúcich hodín, také čosi som už dávno nezažil.

Oto lepšie sa mi vstávalo, pochytil ma neobvyklý elán, akoby som opár rokov omladol. Veru, láska omladzuje, dokonca dva razy – prvý, keď sa zaľúbiš, druhý, keď sa odobjektu svojho zaľúbenia poniekoľkých rokoch odlúčiš. Zahnal som tie myšlienky, lebo by ma mohli priviesť naspäť kNatálii ato som nechcel – načo si kaziť deň?

Pahreba už ledva tlela, takže som priložil drevo arozdúchal oheň. Odskočil som si predchalupu namalú potrebu, len čo som otvoril dvere, doizby sa vovalili lúče stúpajúceho slnka. Zdalo sa, že príde jasný abezoblačný deň. Studený riedky vzduch ma rýchlo prebral. Vrátil som sa dnu, vytiahol suchý kukuričný chlieb, dochutilho bravčovou paštétou a doprial si horské raňajky s horúcim čajom.

Ako vraji, azda boli predchádzajúce mesiace predsa len očistcom, ktorý ma zbavil previnení apriviedol ma sem, dotichej rozprávkovej krajiny. Cezokná som veľa nevidel, lebo sklá ceznoc ešte väčšmi vymaľoval mráz, no hory ma lákali, chceli, aby som vyšiel von. Neváhal som, malá prechádzka nezaškodí, práve naopak. Pobral som sa zchalupy aprebrodil sa cezčistinu, ktorú križovali iba moje včerajšie stopy. Vietor ich takmer zavial, ale stále som videl, kadiaľ som včera prichádzal. Doprial som si zopár luxusných výhľadov nakončiare vynárajúce sa zrannej hmly.

Pritakomto relaxe mi napadajú najlepšie myšlienky doscenárov. Aj teraz ma zastihli hneď dva dobré nápady. Nemal som poruke poznámkový blok, aby som si ich zapísal, ani diktafón, ktorý som používal vaute alebo prichôdzi. Bolo by škoda zabudnúť ich aprísť one, vykročil som teda naspäť; aj tak ma už oziabali palce nanohách. Už dlhšie som zápolil spomalým tempom predchádzajúcich seriálových epizód. Je síce pravda, že pripomalšom tempe sa pekne buduje atmosféra, prehlbuje sa vzťah spostavami atak ďalej – vedel by som otom dlho rozprávať. Ibaže diváci sa nato rýchlo vykašľú, ľudia milujú akciu anajmä nečakané zvraty – twisty, ako ich voláme vscenáristickej hatmatilke. Atmosféra, uveriteľné postavy akvalitná zápletka, to všetko je pekné, no keď sa dlho nič poriadne nedeje, keď chýba dráma akonflikt, prichádza nuda.

„Okej, posnažím sa, spravím, čo sa dá,“ šomral som si popod nos, keď som sa náhlil kchalupe, aby som si poznačil arozvinul zaujímavý vzťahový zvrat, ktorý mi práve napadol.

Len čo som vošiel azhodil zoseba rukavice, čiapku ivetrovku, pustil som sa dopráce. Sadol som si zastôl, roztvoril zápisník, rýchlo doň vpisoval útržky nápadov arozvíjal ich doväčších celkov. Išlo mi to jedna radosť, už dávno som nezažil také tvorivé nadšenie. Odrazu mi boli jasné ďalšie kroky, ktorými sa bude dej uberať, prichádzali mi naum nové zápletky. Písal som, až kým ma neboleli prsty izápästie.

Potreboval som si vydýchnuť, položil som pero anatiahol si chrbát. Zažmurkal som, až teraz som si uvedomil, ako ma štípu oči, vtvorivom zápale som zabudol nabežnú starostlivosť. Chytil som kvapačku sdisperziou, čo som si večer položil nastôl, zaklonil sa adoprial každému oku tri kvapky. Znova som zažmurkal, štípanie ustúpilo, mohol som pokračovať vpráci. Chytil som pero, napísal zopár slov, lenže... písmená sa mi akosi rozmazali. Potriasol som hlavou achvíľu počkal, aby sa očný roztok lepšie rozptýlil. Znova som sa sklonil nadzápisník apriblížil pero kstránke.

Riadky sa vlnili, plávali ako vovode, písmená boli nejasné.

Čo sa deje?

Oči ma neboleli, ale cítil som vnich čoraz silnejšie mravčenie, akoby mi tŕpli. Chcel som pozrieť dobokov, no očné gule sa ani nepohli, zostávali nehybné, civeli priamo dopredu.

Vyskočil som nanohy, stolička zamnou zhrmotala nadlážku. Ovládol ma prudký úľak, už-už som sa kamsi rozbiehal, ibaže nebolo kam.

Okraje zorného poľa sa mi rozvlnili, obraz sa rozmazal, akoby mi zreničky zalievala voda. Silno som privrel viečka azúrivo si pretrel oči päsťami.

Otvoril som ich, ale povodeň neustúpila – naopak, rozlievala sa čoraz viac, vrozmazanej hmle som videl len úzky tunel. Ačo bolo horšie, okraje, ktoré boli predchvíľou neostré, začínali tmavnúť. Šero sa menilo načiernočiernu tmu.

Preboha, slepnem!

Vybehol som zchalupy apadol nakolená. Nabral som dorúk sneh, ako zmyslov zbavený som si ním trel tvár, viečka iroztvorené oči.

Nič nepomáhalo, hmla už vyplnila aj úzky tunel svetla akaždou sekundou tmavla.

Kriste, kriste!

Zdvihol som hlavu, čistina mala byť biela arozjaganá, ale nebola, vyzerala ako včera večer, keď ju prikrývala blížiaca sa noc. Sneh, obloha aj nejasné siluety stromov tmavli, prepadávali sa doprázdna.

Nie ony, ja sa prepadávam, napadlo mi.

Tá myšlienka ma uhranula, strach sa vomne zbieral už hodnú chvíľu, no teraz vybuchol ako šrapnelový granát. Zachvel som sa, azda aj zakričal, takmer som sa rozbehol cezmiznúcu lúku; nezaujímalo ma nič, iba dostať sa čo najskôr dole – kľudským obydliam.

Nezastavila ma jasná úvaha, vtej chvíli som nebolschopný myslieť. Skôr za to mohol akýsi pocit, vnútorné záblesky strmín, brál a hustého lesa, cez ktorý som sa sem predieral. Zliezť odtiaľto poslepiačky a nezabiť sa pri tom? Nemožné!

Striaslo ma, zalomcoval mnou des imrazivý vietor, veď som vybehol úplne naľahko.

Tma, nevidím už vôbec nič!

Svet vyhasol, zčasu načas som zazrel svetelné body, mihli sa astmavli, pripomínali uhlíky vyhorenej pahreby.

Nahmatal som dvere, vtackal sa naspäť azvalil sa nadlážku.

Zmietala mnou hrôza išok.

Čo sa stalo, čo sa mi, preboha, stalo?!

Čo sa stalo? Čo sa stalo?

Natália! napadlo mi.

Tma.