Start

Anthony Doerr

ALL THE LIGHT WE CANNOT SEE

Copyright © 2014 by Anthony Doerr

Translation © 2016 by Martin Kubuš

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Jacket photos © Depositphoto

Slovak edition © 2016 by Ikar

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu

Z anglického originálu All the Light We Cannot See (Scribner, New York 2014) preložil Martin Kubuš.

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 858. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4592-1

Venujem Wendy Weilovej (1940 – 2012)

Mesto Saint-Malo, najjasnejší klenot bretónskeho Smaragdového pobrežia obohnaný historickými hradbami, v auguste 1944 takmer ľahlo popolom... Spomedzi 865 budov za hradbami zostalo stáť len 182, no aj tie boli značne poškodené.

PHILIP BECK

Keby nebolo rádiového spojenia, nikdy by sme sa nedostali k moci a nemohli by sme ju využívať tak, ako to robíme dnes.

JOSEPH GOEBBELS

NULTÁ ČASŤ

7. august 1944

Letáky

Za súmraku sa z oblohy sypú po stovkách. Prúdia ponad hradby, nad strechami budov robia piruety, a kým miznú v úzkych medzerách medzi domami, trepocú sa vo vetre. Ulice sa nimi doslova hemžia, dlažbové kocky zahaľuje žiarivo biely koberec. Na letákoch stojí: Naliehavá správa pre všetkých obyvateľov. Okamžite opustite mesto a presuňte sa na otvorené priestranstvo.

Príliv. Na oblohe je väčšia časť mesiaca. Kotúč sa javí malý a žltý. Na strechách prímorských hotelov na východe a v záhradách za nimi sa zhromaždilo niekoľko amerických delostreleckých jednotiek, ktoré kŕmia mínomety zápalnými bombami.

Bombardéry

O polnoci vzlietnu ponad Lamanšský prieliv. Je ich dvanásť a pomenované sú podľa piesní: Hviezdny prach, Burácajúci hrom, Dobrá nálada a Kráska s koltom. Hlboko pod nimi buráca more nespočetným množstvom vĺn so snehobielymi špičkami. Navigátori čoskoro zazrú na horizonte drobné kôpky ostrovov osvetlené mesačným svitom.

Francúzsko.

Palubné vysielačky chrapocú. Letúne klesajú opatrne, lenivo. Z protilietadlových stanovíšť pozdĺž pobrežia vystreľujú kužele červeného svetla. Na mori sa objavujú tmavé zdevastované lode, niektoré deravé ako sito, iné celkom zničené. Jedna z nich má odkrojenú provu, druhá blikoce v plameňoch. Splašené ovce na najodľahlejšom ostrove kľučkujú pomedzi skaly.

Na palube bombardérov sedia bombometčíci, hľadia cez zameriavacie okienka a rátajú do dvadsať. Štyri, päť, šesť, sedem... Opevnené mesto na vyčnievajúcom žulovom útese sa približuje a bombometčíkom pripomína stoličku znetvorenú zubným kazom. Čosi čierne a nebezpečné, posledný nádor, ktorý treba v priebehu vojenskej operácie odstrániť.

Dievča

V odľahlom kúte mesta vo vysokom a úzkom dome na adrese rue Vauborel 4, úplne hore na piatom poschodí, je na nízkom stole rozložený model a nad ním kľačí slepé šestnásťročné dievča menom Marie-Laure LeBlancová. Pred sebou má detailne prepracovanú zmenšeninu mesta, v ktorom kľačí, stovky obytných domov, obchodov a hotelov obohnaných mestskými múrmi. Nájdeme tu katedrálu s dierovanou vežou, statný Château de Saint-Malo, a rad-radom vystavané pobrežné vily prešpikované komínmi. Z pláže Plage du Môle sa smerom na otvorené more klenie úzke drevené mólo, subtílna sieťová klenba zastrešuje trhovisko s morskými plodmi a námestíčka sú posiate miniatúrnymi lavičkami, niektoré sú drobné ako jablkové jadierka.

Marie-Laure bruškami prstov na ruke chodí po ochrannom múre širokom jeden centimeter, ktorý sa ťahá okolo celej makety. Múr má tvar nepravidelnej hviezdy. Bruškom naďabí na otvorenú plochu, odkiaľ mieria na more štyri delá. Využívajú sa pri rozličných ceremóniách. „Bastion de la Hollande,“ pošepne a prstami zbehne po drobnom schodišti na priľahlé ulice. „Rue des Cordiers. Rue Jacques Cartier.“

V kúte stoja dve pozinkované vedrá s vodou, naplnené až po okraj. Ak to bude možné, vždy ich naplň, dohováral jej prastrýko. A aj vaňu na druhom poschodí. Človek nikdy nevie, kedy voda zase prestane tiecť.

Špičky prstov opäť putujú ku katedrálnej veži. Smerujú na juh k Dinanskej bráne. Bruškami pochoduje po modeli celý večer, čaká na prastrýka Etienna, majiteľa domu, ktorý včera niekam odišiel, proti noci, keď už spala, a dosiaľ sa nevrátil. Znovu je tu večer, je dosť neskoro, malá ručička dvakrát obehla ciferník, na ulici vládne ticho a ona nemôže spať.

Bombardéry počuje aj na päť kilometrov. Blížia sa. Obloha z nich praská. Hukot ako v mušli.

Len čo v izbe otvorí okno, hrmot zosilnie. Inak je noc pokojná až hrôza. Žiadne motory, nijaké hlasy ani hluk. Sirény mlčia a utíchli aj kroky na dlažbových kockách. Zmĺkli aj čajky. Počuť len príliv, o ulicu ďalej a päť poschodí nižšie s jemným žblnkotom obmýva základy mestského opevnenia.

A to nie je všetko.

Niečo ticho šuchoce. Je to blízko. Marie-Laure zľahka pootvorí ľavú okenicu, prstami hmatá po latkách na pravej. Uviazol medzi nimi papier.

Priloží si ho pod nos. Páchne čerstvým atramentom, možno benzínom. Papier je úplne nový, na vzduchu je krátko.

Marie-Laure ešte chvíľu postojí pri okne len v pančuchách, jej izba sa rozprestiera za ňou, mušle má zoradené na vyrezávanej skrini, okruhliaky na podlahových lištách. Slepecká palička stojí v kúte, hrubánsky román v Braillovom písme leží na posteli obrátený chrbtom hore. Huk lietadiel je čoraz silnejší.

Chlapec

O päť ulíc ďalej na sever sa bielovlasý osemnásťročný nemecký vojačik Werner Pfennig prebudí na nejasný pravidelne prerušovaný hrmot. Znie to, ako keď pradie mačka. Muchy vrážajú do vzdialenej okennej tabule.

Kde vlastne je? Vzduchom sa šíri nasladnutý mierne chemický závan oleja na čistenie pištolí, vôňa surového dreva z novučičkých debien na muníciu. Stará posteľná bielizeň páchne naftalínom. Áno, je v hoteli, kde inde. L’hôtel des Abeilles. Hotel Roj.

Ešte je noc. Skorá ranná hodina.

Od mora dolieha hvizd a výbuchy. Do vzduchu pália protilietadlové flaky.

Po chodbe sa ženie desiatnik veliaci protilietadlovej jednotke, mieri k schodišťu. „Všetci do pivnice!“ kričí ponad plece. Werner zažne poľnú baterku, zrolovanú prikrývku vopchá do vaku a vybehne na chodbu.

Nie je to tak dávno, čo bol hotel Roj príjemným rekreačným zariadením. Na fasáde sa belaseli jasnomodré okenice, v hotelovej kaviarni sa podávali chladené ustrice a bretónski čašníci s motýlikmi leštili za barom poháre. Hotel ponúkal dvadsaťjeden izieb s výhľadom na more a v spoločenskej miestnosti horel kozub veľký ako svet. Parížania si tu počas slávnostných víkendov pripíjali a pred nimi tak robili štátni predstavitelia, ministri, zástupcovia ministrov, opáti a admiráli, zatiaľ čo v minulých storočiach ste tu našli vetrom ošľahaných korzárov, zabijakov, pirátov, zlodejov i obyčajných moreplavcov.

A ešte dávnejšie, pred päťsto rokmi, pred hotelom, tu stál domov bohatého korzára, ktorý prestal plieniť lode len preto, aby mohol skúmať včely na čistinách za mestom, čmáral si poznámky a jedol med priamo z plástov. Ešte aj dnes nájdeme nad vrchnými zárubňami dubové erby s vytesanými trúdmi a na dvore stojí fontána v tvare úľa obrastená brečtanom. Werner si obľúbil najmä päť vyblednutých stropných fresiek v najhonosnejších izbách na najvyššom poschodí, kde si na modrom pozadí poletujú včely veľké ako ľudské mláďatá, obrovské lenivé trúdy a robotnice s priesvitnými krídlami, a nad šesťuholníkovou vaňou si po strope lezie takmer trojmetrová včelia kráľovná s premnohými očami a zlatožltým bruchom.

Hotel prešiel za posledný mesiac veľkými zmenami. Je z neho pevnosť. Rakúsky protilietadlový oddiel zatĺkol všetky okná a poprevracal postele. Vojaci zabarikádovali vchod a na schodištia pokládli debny s muníciou. Tretie podlažie, kde sa nachádzali izby, odkiaľ sa dalo vyjsť do záhrady a odtiaľ rovno na hradby, sa stalo domovom zastaraného vysokorýchlostného dela s osemdesiatosemmilimetrovým kalibrom, ktoré dokáže páliť desaťkilové strely až do výšky pätnástich kilometrov.

Rakúšania nazývajú delo jej výsosť a za posledný týždeň sa oň starajú tak ako včely robotnice o kráľovnú. Stále ho premazávajú, ošetrujú hlaveň, mažú kolesá a k nohám mu nakopili vrecia s pieskom, akoby šlo o obetu.

Kráľovná acht-acht je panovníčka, ktorá udeľuje smrť, no starostlivých poddaných má ochraňovať.

Werner schádza po schodoch, je na polceste k prízemiu, keď zrazu osemdesiatosmička vystrelí dva razy tesne za sebou. Takto zblízka ju počuje páliť prvýkrát a pripadá mu to, akoby vrchná polovica hotela vyletela do povetria. Zapotáca sa, šmahom si zakryje uši predlaktiami. Steny hotela sa rozochvejú až dolu k základom a zase nahor.

Werner počuje, ako Rakúšania o dve poschodia vyššie pobehujú okolo dela a nabíjajú ho. Počuje, ako obe strely režú vzduch nad oceánom. Vreskot sa vzďaľuje, už je na míle ďaleko. Potom si všimne, že jeden z vojakov si pospevuje. Možno aj viacerí. Možno vyspevujú všetci. Osem príslušníkov Luftwaffe, ktorí budú do hodiny na druhom svete, nôtia kráľovnej zaľúbené melódie.

Werner uháňa hotelovou halou za svetlom z poľného lampáša. Obrovský kanón vypáli tretí raz, kdesi blízko mladého vojaka sa s rinčaním roztriešti sklo, dolu komínom sa kúdolí sadza a hotel duní ako zvon po údere baranidlom. Werner sa obáva, že z toho hluku mu vyletia z ďasien zuby.

Roztvorí dvere na pivnici a na chvíľu sa zháči, akoby mal videnie.

„Takže toto je koniec?“ opýtal sa. „Naozaj už idú?“ Kto by mu však odpovedal.

Koniec ukážky