Jozef Karika

NA SMRŤ

Text © Jozef Karika 2012

Jacket design © Viera Fabianová 2012

Slovak edition 2012, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3261-7

Za pomoc pri písaní tejto knihy ďakujem

Soni Stepanovovej a Lacovi Matejovi.

PROLÓG

RUŽOMBEROK Január 1945

Sturmbannführer SS stojí na zasneženej poľane. Vysoký muž vyzerá ako výkričník v tichej bielobe snehu. Kostnatá postava v čiernej uniforme nezapadá do zimného lesa. Kazí okolitú harmóniu, prináša čosi rušivé. Pokoj narúša aj hemženie esesmanov Sonderkommanda 7a a kvílenie zajatcov, ktorí stále dúfajú, že ich zachráni zásah prozreteľnosti či aspoň svetskej spravodlivosti. Nárek, zúfalé výkriky, kliatby i prosby sa odrážajú od ľadových kryštálov obaľujúcich kmene borovíc a smrekov.

Sturmbannführer ľahostajne sleduje, ako sa jeho desať chlapov rozostavuje. Niektorí mieria na zajatcov samopalmi MP 40, ďalší hľadajú najvhodnejšie miesto na popravu, dvaja postávajú obďaleč a držia na remeňoch štvoricu psov. Nemeckí ovčiaci nenarúšajú ticho, sú vycvičení tak, aby robili česť svojmu plemenu. Sedia a sledujú scénu lačnými pohľadmi.

Sturmbannführer má podobný pohľad. Vyžaruje inteligenciu, ale nič viac, nič ľudské, žiadne teplo – na také hlúposti dávno zabudol. Má čistý pohľad, dokonale priezračný, veď čistota je jeho životným krédom. Kvôli nej pred jedenástimi rokmi vstúpil do SS – k jednotkám, ktorých posvätnou úlohou je očistiť nemeckú vznešenosť od všetkého, čo ju kedy pošpinilo.

Aj sem, na lesnú poľanu, priviedli odpad. Teraz stoja neľudia nastúpení pred hlavňami samopalov. Vystrašení, plačúci, hrešiaci či neprirodzene mĺkvi. Sturmbannführer sa však nedá oklamať. Prešiel náročným výcvikom, aby nepodľahol súcitu. Pred ním nestoja ľudia, je to len odpad, veď cíti jeho smrad!

Hŕstka neľudí sa vzopäla, chcela uškodiť nemeckej veci, no škaredo sa prerátali. Až sem, k chotáru Liskovej pri Ružomberku, dolieha dunenie z frontu, ktorý zúri štyridsať kilometrov odtiaľto. Odpadu sa asi zazdalo, že hordy z východu sú už blízko, že židoboľševíci čoskoro zboria všetko krásne a vznešené, čo západná civilizácia stvorila.

Lenže neprajníci sa prerátali, o ničom ešte nie je rozhodnuté. Vôľa, jedine vôľa určuje, kto vyhrá a kto prehrá, všetko ostatné je druhoradé. Nemecká vôľa, jeho vlastná vôľa sú totiž ako z ocele. Sturmbannführer je fanaticky oddaný germánskej veci a jej vteleniu – vodcovi. Prekoná všetko, každú prekážku a prispeje ku konečnému víťazstvu.  

Muž v uniforme urobí zopár krokov. Zblízka sa pozrie do očí smrkajúcemu pätnásťročnému chlapcovi, ktorý sa pomočil od strachu. Sturmbannführer nakloní hlavu. Zhlboka sa nadýchne, vtiahne odér chvejúceho sa tela.

Zápach špiny, dokonalý zápach špiny! pomyslí si.

Nebyť špeciálneho výcviku, dlhoročnej práce na očisťovaní rasy a miest ako Hartheim, Ostland či Auschwitz, azda by sa nechal zmiasť a videl by pred sebou človeka.

Dôstojník vytiahne z puzdra osobný Walther P38, priloží k usoplenej hlave a potiahne spúšť. Ozve sa tiché zapraskanie, no v lese sa hlučne rozlieha. Pištoľou trhne, vyvalí sa trocha dymu. Chlapcovo telo znehybnie, prebehne ním záchvev, kolená sa mu podlomia a zrúti sa do snehu.

Znechutený sturmbannführer troma rýchlymi výstrelmi popraví ďalšie tri plačúce larvy.

Ostatní zajatci sa rozkričia. Rozpŕchli by sa, držia ich pohromade len hlavne samopalov. Povstalci stoja, kníšu sa a zavýjajú. Chýba im sebaovládanie, nedotkla sa ich nemecká disciplína, sú na tom ešte horšie než psi (ani raz nezaštekali, aj keď ich rozdráždila vôňa krvi).

Sturmbannführera pochytí spravodlivý hnev. Odpad sa s ním chce hrať na schovávačku? Dobre, prijíma výzvu.

Ukáže na mladé dievča, pamätá si jej meno – Darina Kralovenská. Pomáhala tunajším banditom, rozťahovala stehná partizánom.

Pohybom ruky naznačí esesmanovi Ressovi, čo chce. Ress je chápavý, pozná veliteľove príkazy, nespočetne veľa ráz ich vyplnil. Nikdy nezaváhal, ani teraz.

Zdrapí Darinu za vlasy, nevšíma si jej vreskot (doteraz si udržiavala zvyšky hrdosti), ťahá ju zo desať metrov, orie ňou brázdu do snehu. Napokon ju pustí a odchádza.

Sturmbannführer pozrie na ďalších dvoch verných – Mauera a Brunberga, držiacich psov. Nakloní hlavu, dáva si načas.

Je zvedavý, či tentoraz vnútornosti nečloveka čosi odhalia. Dávno hľadá odpoveď na tajomstvo, túži konečne objaviť rozdiel, hmatateľný rozdiel medzi odpadom a človekom. Dávno vie, že ak takýto rozdiel existuje, skrýva sa kdesi vo vnútornostiach. Spolu s doktorom a brigadeführerom SS Karlom Gebhardtom ho v Auschwitzi najprv hľadali na povrchu – v rozmeroch lebky, nadočnicových oblúkov či v líniách brady. Čoskoro však zistili, že musia ísť hlbšie, oveľa hlbšie...

Sturmbannführer chce objaviť mystérium, azda sa mu to podarí. Usmeje sa (má milý chlapčenský úsmev) a mávne rukou.

Mauer s Brunbergom vypustia psov.

Vďaka dokonalému nemeckému výcviku sa okamžite vrhnú na obeť. Z papúľ im odfrkujú sliny.

Neľudské výkriky sa nesú horami. Zdá sa, že prenikajú všade, že pred nimi niet úniku. Zarývajú sa do skál, zmrznutých stromov i do zeme. Od tvárí dvoch chlapov stojacich na južnom brale Chočských vrchov sa však neškodne odrážajú. Nie je v nich nič, žiadny rozmer, do ktorého by mohli preniknúť. Oči ani dych dvojice neprezrádzajú rozrušenie, zhrozenie či súcit.

Zažili to už veľa ráz. Nielen zažili – videli, počuli, cítili, vdychovali, hmatali. Cez všetky zmysly do nich vniklo už toľko utrpenia, že by stačilo na desať, sto ľudských životov. Nervová sústava znesie len isté množstvo hrôzy, potom sa preťaží a vypne. Tie ich sa vypli dávno.

„Už čoskoro,“ povie mladší z dvojice.

„Hej,“ pritakáva druhý a potľapká ho po pleci.

Odmlčia sa, narozprávali už priveľa. Stoja pri sebe ako nerozluční priatelia, akoby sa poznali celé roky, desaťročia.

Obaja myslia na to isté. Pred pár mesiacmi, na začiatku Povstania, podobne kvílili Nemci, ktorých popravovali na neďalekej Podsuchej. Bolo ich viac než stovka. Niektorí boli vojaci či vplyvní členovia miestnej Deutsche Partai, ďalší len bezvýznamní civili, našlo sa aj zopár žien. Všetko jedno – Nemci.

Každý z nich zabil aspoň desiatku.

Pomohlo.

Mladší z dvojice, stojaci vpredu, si pri spomienke vyhrnie hrubý kabát. Zima mu neprekáža, svrbenie na predlaktí je oveľa horšie. Ak sa nepoškriabe, bude sa pripomínať, bude čoraz neodbytnejšie, až...

Netreba na to myslieť.

Vyhrnie si rukáv, odhalí predlaktie a poškriabe si nahrubo vytetované číslo 44070.

Vytetovalo mu ho tam samo peklo.

Auschwitz-Birkenau, sekcia Effektenlager II, sektor BIIg.

„Už čoskoro,“ zopakuje a zahľadí sa do lesov pod nimi. Pozerá do diaľky. Presne tam, kde za hradbou smrekov stojí sturmbannführer a dúfa, že živé telá zostávajúcich osemnástich väzňov mu odhalia to, po čom túži.

Dunenie ťažkých húfnic z frontu zalieva celú kotlinu.

Sneží.

Nastáva súmrak bohov.

RUŽOMBEROK Máj 1928

I.

Úzkou Hrabovskou dolinou zahrmel výstrel.

„Desať!“ zakričal tréner Bolecký do rozliehajúcej sa ozveny.

Zlavičky vzadnej časti strelnice sa ozval potlesk aradostné výkriky. Sedemnásťročný Karol Schmidt sa pousmial, tvár mal však stále pritlačenú odrevenú pažbu. Päť desaťbodových zásahov na tristo metrov vjednej sérii nebol zlý výsledok. Navyše, strieľal zo starejpušky Mannlicher M95, ktorá si najlepšie roky odslúžila ešte vrakúsko-uhorskej armáde. Znamenalo to jeden znajlepších výkonov vdorasteneckom oddiele miestnej Streleckej jednoty.

Sklonil hlaveň, zručným pohybom vypustil prázdny rámik na päť nábojov aešte vletku ho zachytil. Odložil zbraň, načiahol sa po novej munícii azasúval ju do rámika.

Pôsobil sústredene. Akoby sa ho pochvalné kývnutie od trénera ani potlesk avýkriky nedotýkali. Vskutočnosti kútikom oka sledoval lavičku, najmä dvojičky Bergártové – Sáru aLauru. Boli len orok mladšie. Priťahovali ho ich štíhle dievčenské postavy adlhé ryšavé vlasy. Tlieskali mu, tešili sa zjeho výkonu.

Keby nechcel pôsobiť ľadovo pokojným dojmom, určite by sa usmial azamával im. Lenže nešlo to. Hneď vedľa, vnajbližšom streleckom boxe, postával jeho gymnaziálny spolužiak akamarát Viktor Hiler.

Poznali sa od detstva. Viktorovi rodičia vlastnili Hammer-schmidtovu lekáreň na Podhore. Kúpili ju od starého lekárnika krátko pred jeho odchodom do dôchodku. Karola odmalička priťahovali prírodné vedy. Lekáreň preto navštevoval už od desiatich rokov. Fascinovalo ho jej vybavenie – mažiare zhrubého porcelánu, nádoby stajomnými nápismi, ale aj zvláštne vône, ktoré sa tam vznášali. Pán Hiler, Viktorov otec, bol knemu milý, rád mu odpovedal na detské otázky. Práve vlekárni sa spoznal sViktorom. Skamarátili sa, často sa spolu hrávali.

Keďže boli vrstovníci, stali sa znich gymnaziálni spolužiaci. Karol nemal lepších kamarátov, než bol Viktor, dvojičky Bergártové azopár ďalších židovských detí. Rozumel si snimi – meštianske deti mu oproti nim pripadali hrubé ahlúpe. Prijali ho medzi seba, aj keď nebol Žid. Mali svoje zvyky, ktorým nerozumel, zvláštne sa stravovali aoslavovali vtedy, keď kresťania žiadne sviatky nemali. To však boli pre Karola maličkosti. Dôležité bolo, že si rozumeli.

Napriek tomu sa teraz nemohol zbaviť dojmu, že vkamarátovom pohľade zachytil záblesk závisti. Viktor zpušky nestrieľal ani zďaleka tak dobre. Do desiatky trafil najviac zo vzdialenosti dvesto metrov. Bol príliš nesústredený aprchký. Odrážalo sa to vo všetkom, čo robil. Ani na gymnáziu nedosahoval také dobré výsledky ako Karol.

Viktor nikdy nestrieľal zpušky pred obecenstvom, najmä nie po Karolovej streľbe. Na to si dával pozor. Nezniesol, keď sa ukázalo, že je vniečom horší. Najmä pred Sárou aLaurou.

Namiesto pušky rád strieľal zo sedemranového revolvera Nagant, ktorý si tréner Bolecký priniesol zRuska. Viktor bol dobrý vstreľbe zkrátkych zbraní na kratšie vzdialenosti. Presnosť nebola jeho silnou stránkou, exceloval však vrýchlej streľbe. Za krátky okamih dokázal vypáliť sedem rán, zktorých každá zasiahla stred terča vo vzdialenosti dvadsiatich metrov. Pri rýchlej streľbe to znamenalo vynikajúci výsledok.

Aj teraz sa dolinou rozľahlo sedem výstrelov. Sára sLaurou aďalšími divákmi si zapchali uši.

Keď rachot utíchol, Bolecký prezrel terč, vrátil sa kViktorovi adal mu zopár rád.

Potom opäť strieľal Karol. Žmurkol na Viktora, natiahol záver, priložil si pušku klícu adlho mieril – mal obdivuhodnú trpezlivosť. Napäté ticho sa zmenilo na tlak. Všetci očakávali prvý výstrel, akoby ich mal oslobodiť spod ťažoby.

Keď konečne prišiel, vydýchli si. Nasledoval druhý itretí. Karol strieľal sdokonalou istotou. Všetkých päť výstrelov zasiahlo stred terča. Zlavičky sa opäť doniesol potlesk.

„Všetko záleží na sústredení,“ konštatoval Karol.

„Isteže,“ zašomral Viktor.

Tréner Bolecký prešiel kďalším strelcom atých dvoch si viac nevšímal.

II.

Leto bolo výnimočne horúce. Júnové slnko pražilo na lúky apolia. Už dávno nezapršalo. Hory, dvíhajúce sa naokolo, vyprahli. Občasný závan vetra neprinášal vlhkosť, iba vôňu vysušených stromov asypkej vyprahnutej hliny.

Výlety na okolité vrchy podnikali často. Najmä počas letných prázdnin. Na neďaleký Čebrať sa vybrali šiesti. Okrem Viktora, Karola advojičiek išiel aj Izák Štern, syn miestneho obchodníka, aLeo Narsky. Toho zobrali iba do počtu. Bol oštyri roky mladší, doliezal. Viktor ho nemal rád, istý čas ho dokonca šikanoval, no Lea to neodradilo. Stále sa za nimi zakrádal sodhodlaným výrazom na tvári.

Kráčali popri novej nemocničnej budove, prešli po moste cez Váh avnorili sa do riedkeho smrekového lesa na upätí vrchu. Stála tam honosná vila. Prešmykli sa do záhrad apo cestičkách posypaných bielym štrkom stúpali do kopca.

„V tej vile sa narodil potomok cisára Františka Jozefa,“ poučila ich Sára. Zaujímala sa ohistóriu. Karolovi sa to páčilo. Jeho bavili skôr prírodné vedy, no pekná Sára sohnivými vlasmi ho očarovala. Nikto zrovesníkov nemal takú bystrú myseľ ako ona. Karol to vnímal aoceňoval.

Oto väčšmi ho hnevalo, že Sáru priťahoval Viktor. Ani oňom si Karol nemyslel, že by bol hlúpy. Vedel rýchlo premýšľať, mal dobrú pamäť, no bol príliš prchký avýbušný. Svet kníh ho vôbec nezaujímal, oveľa radšej mal vlastnú skúsenosť, najčastejšie vo veciach, ktoré netešili rodičov ani profesorov. Viktor chcel okúsiť všetko, najmä to, čo mu zakazovali. Vyskúšal už fajčenie, ochutnal alkohol ibravčové mäso, ktoré mu jeho náboženstvo odopieralo. Karol ho podozrieval, že už má za sebou aj milovanie so ženou.

„Počula som, že pri tom rezervoári, kam ideme, straší,“ povedala Laura. Rada čosi nadhodila hneď po Sáre. Najradšej mala, keď tým pretrhla rozhovor, oktorý sa sestra usilovala.

Sára sa nehnevala, bol to ich prirodzený spôsob súperenia. Karol postrehol, očo išlo. Vymenili si so Sárou chápavý pohľad, obaja sa usmiali.

Viktor kráčal vpredu, nezdalo sa, že počúva, očom sa bavia. Obzeral si okolité stromy ahľadal najschodnejšiu cestu. Vždy bol praktický, reči ho zaujímali až neskôr.

„Aj ja som to počul,“ pridal sa Izák Štern, kráčajúci vedľa Laury. Ostatným štyrom bolo jasné, že tí dvaja spolu voľačo majú. Dokonca ani malý Leo otom nepochyboval.

Popri vysušenom lesnom potoku došli na chodník, ktorý ich doviedol klúke ukrytej vlese. Zo Salaša, ako sa lúka volala, bol výhľad na celé mesto. Na poludnie horúceho letného dňa vyzeralo nádherne. Pomedzi bzučanie hmyzu knim doliehalo zvonenie štyristoročného zvona zKostola sv. Ondreja. Cez mesto pretekal ligotajúci sa Váh. Tento rok sa nerozvodnil tak ako pred dvoma rokmi, keď voda zaliala celé Rybárpole. Popod Čebrať viedla košicko-bohumínska železnica, po ktorej práve lenivo prechádzal vlak ťahaný lokomotívou vypúšťajúcou oblaky pary. Na všetky strany sa tiahli zelené lúky apolia, ktoré prechádzali do hôr obopínajúcich mesto.

Priamo pod nimi sa rozprestieral komplex Mautnerových závodov – jednej znajväčších textilných fabrík vstrednej Európe. Rozkladala sa na obrovskej ploche pri úpätí Čebraťa. Medzi desiatkami budov sa hmýrili drobné postavičky robotníkov.

„V tamtej pradiarni robí môj otec,“ povedal Karol aukázal na jednu zbudov. Albert Schmidt bol uznávaný inžinier. Občas Karola zobral na exkurziu do textilky aukazoval mu moderné krosná, navíjače, snovadlá aďalšie stroje.

Chvíľu sa kochali pohľadom na mesto, vrchy Veľkej Fatry na juhu isiluetou Nízkych Tatier na juhovýchode. Výhľad zapôsobil aj na Viktora. Také čosi sa nestávalo často. Na nepreniknuteľnej tvári sa mu rozlial úsmev, zdal sa spokojný. Dokonca Karola potľapkal po pleci ažmurkol na Sáru. Keď takto pookrial, bol očarujúci.

Ticho pretrhla Laura: „Poďme už ktomu rezervoáru. Som zvedavá, či tam naozaj straší.“ Izák Štern sa zasmial, hľadeli si navzájom do očí, všetko sa im zdalo fajn. Leo Narsky nevyzeral nadšene, ale bál sa zostať na lesnej lúke sám, takže sa pobral za nimi.

Vodný rezervoár vyzeral ako zrozprávky. Bol to murovaný domček uprostred húštiny. Zahaľovali ho smreky akríky. Museli sa knemu predrať, neviedol tam žiadny chodník. Teraz, keď pred ním stáli, pocítili tieseň. Horúci aslnkom prežiarený svet zanechali kdesi za sebou. Vládol tu chlad atiene. Rezervoár pôsobil, akoby sa krčil ačíhal. Strecha sa takmer dotýkala zeme, pod štítom boli osadené drevené dvere.

„Mám ich otvoriť?“ opýtal sa Viktor.

Nikto neodpovedal. Každému sa vhlave rozbehli predstavy otom, čo by sa tam mohlo skrývať. Leo radšej cúvol.

„Ste posratí,“ uškrnul sa Viktor, pristúpil kdverám arázne ich otvoril.

Ovanula ich zatuchlina. Nič horšie sa nestalo.

Vrezervoári bola vyhĺbená avybetónovaná jama plná vody. Kedysi odtiaľto zásobovali vilu riaditeľa textilky, ktorá stála na úpätí. Keď vybudovali novú vodovodnú sieť, stratil rezervoár opodstatnenie, zarástol húštinou aspustol. Uprostred lesa pôsobil nepatrične – ako chalupa zrozprávok oježibabách.

„Je tu nejaký nápis,“ všimol si Karol.

Všetci pozreli na stenu.

„Asi podpis, dosť starý, už je zošúchaný,“ povedal Izák. Vhlase mu zaznievalo vzrušenie. Laura ho totiž pri Viktorovom otváraní dvier chytila za ruku. Doteraz mu ju nepustila.

„Aj my sa podpíšme,“ navrhla Sára.

Pozreli jeden na druhého. Po prežitej tiesni zopusteného miesta im to pripadalo ako dobrý nápad. Stáli tu šiesti, len oni, stratení vinom svete. Mestský ruch aživot sa ich odrazu vôbec netýkal.

Karol vytiahol zvrecka uhlík.

„Týmto to vydrží veľmi dlho,“ poznamenal, kým hľadal vhodné miesto. Našiel ho pod štítom strechy.

Najprv čo najkrajším písmom nakreslil letopočet 1928.

Podpísal sa apodal uhlík Sáre. Dievča sa sústredilo, aby aj jej písmo vyzeralo čo najkrajšie. Všetci sa snažili. To, na čo vškole úplne kašlali, odrazu naberalo na dôležitosti. Nikto nechcel zvečniť svoj podpis škrabopisom. Nikto, okrem Viktora. Po celý čas stál obďaleč asúškrnom sledoval ich počínanie. Keď sa všetci podpísali amalý Leo mu chcel podať uhlík, vyrazil mu ho zprstov.

„Ste ako decká,“ zasmial sa, mávol rukou avydal sa húštinou naspäť. Zarazene ho sledovali. Pred chvíľou bol veselý, aodrazu akoby mu uleteli včely. Celý Viktor. Atmosféra vzájomnosti sa vyparila. Mlčky vykročili za ním.

Na stene rezervoáru sa vynímalo päť krasopisne napísaných mien:

Karol Schmidt

Sára Bergártová

Laura Bergártová

Izák Štern

Leo Narsky

III.

Viktor Hiler sa knísal vrytme modlitby ako všetci ostatní vsynagóge. Na rozdiel od nich však iba naprázdno pohyboval perami asnažil sa prekonať ubíjajúcu nudu. Sviatok Jom kipur nenávidel zviacerých príčin. Keďže išlo onajdôležitejší sviatok roka, rešpektovali ho aj rodiny vyznávajúce judaizmus iba formálne. Nezúčastniť sa na liturgiách vsynagóge by bol vážny prehrešok. Päť povinných modlitieb, rozvrhnutých od večera predchádzajúceho dňa až po dnešný súmrak, bolo najmenším zlom. Jom kipur je Deň zmierenia, keď Boh odpúšťa hriechy. Aby však Hospodin odpúšťal, museli sa veriaci ponoriť do hlbokého pokánia. Tomu mal napomôcť dvadsaťpäťhodinový pôst, zákaz umývať sa či nosiť kožené topánky.

Práve prebiehala ranná modlitba šacharit, čo znamenalo, že Viktor od večera nejedol. Tajne si dal zopár kúskov macesu akóšer mäsa, nebol predsa padnutý na hlavu, no poriadnu večeru ani raňajky si dovoliť nemohol. Rodičia na dodržiavaní ostatných náboženských pravidiel príliš netrvali, ale Jom kipur bol pre nich dôležitý.

Viktor teda predstieral modlitbu anaoko úpenlivo prosil Hospodina oodpustenie hriechov. Popritom kĺzal pohľadom po synagóge. Od zúfalej nudy študoval jej architektúru ipás ornamentov pod stropom.

Okolo neho stáli chlapi oblečení vbielych pohrebných rubášoch – kitloch, ktorými vyjadrovali svoju odovzdanosť Hospodinovi. Na pleciach mali modlitebné plášte. Znudeným pohľadom zablúdil aj na poschodie, kde sa modlili ženy. Zistil, že naňho hľadí pár hnedých očí.

Sára sa uškrnula – odhalila ho, pretože aj ona modlenie iba predstierala. Vedľa nej sa knísala sestra ponorená do prosieb oodpustenie. Laura navštevovala synagógu často, ikeď sa to od nej ako od ženy nevyžadovalo. Aj vtomto si rozumela sIzákom. Chodili spolu od leta.

Sára bola čierna ovca pobožnej rodiny. Do synagógy ani nos nestrčila. Občas sa prišla pozrieť, lenže ziných dôvodov ako ostatní. Zaujímalo ju totiž divadlo. Už rok vystupovala vmiestnej divadelnej spoločnosti. Na liturgiách abohoslužbách ju priťahovala rituálna časť – chápala ju ako zvláštnu divadelnú formu. Keď otom rozprávala, používala zvláštne slovo „psychodráma“, ktorému však okrem Karola nik nerozumel.

Hľadela Viktorovi do očí, na tvári mala takmer nebadateľný úškrn. Odprisahal by, že je vňom výzva. Nie vulgárna, také čosi bolo Sáre cudzie. Jednoducho rada provokovala. Sršala hravosťou, priťahovalo ju skúmať aprekračovať hranice, ktoré jej ostatní nalinkovali.

Viktor sa tiež usmial, švindľovanie voči Hospodinovi ich spojilo. Mal pocit, že všetci ostatní vsynagóge odrazu ustúpili do úzadia. Ostal len on aSára, vzájomné tajomstvo aporozumenie sprisahancov.

Keď vychádzali do sychravého jesenného predpoludnia anavzájom si formulkou: „Gmar chatima tova,“ želali šťastie, počkala naňho.

Znova sa na seba usmiali.

„Chceš niečo zažiť?“ opýtala sa.

„Akože čo?“

„Niečo výnimočné... Azakázané,“ doložila súškrnom, ktorý sa vôbec nehodil kduchovnej očiste, ktorú by mala cítiť po posvätnom obrade.

„Možno,“ zneistel Viktor. Tajomnosť avyzývavosť jej návrhu ho vzrušili.

„Tak odruhej pod Tmavými schodmi, drsný chlapec.“

Viktor sa zaškeril. Vedel, na čo naráža. Pred niekoľkými dňami sa pobil vgymnaziálnej triede, pričom súperovi vyrazil dva zuby. Vedel, že ztoho budú problémy. Riaditeľ Krča si už do školy predvolal oboch rodičov. Viktor mal obavy – bál sa, že mu zakážu strelecký krúžok – no strach by nikdy navonok neprejavil.

Mykol plecom: „Nemal zapárať!“

„Vraj si doňho zapáral ty. Provokatér...“ povedala Sára sprižmúrenými očami. Viktorovi sa zazdalo, že mu unikol akýsi skrytý význam, ktorý do toho slova vložila.

Nevedel, čo povedať. Slabšieho spolužiaka naozaj vyprovokoval. Dávno do krpca zadrapoval, bavilo ho to. Keď mal zlú náladu, potreboval si ju na niekom vybiť.

Sára nečakala, kým sa Viktor spamätá. Prevrátila oči – skvelé divadelné gesto na vyjadrenie jeho neschopnosti.

Viktor sa rozosmial.

„Tak odruhej, drsný chlapec,“ povedala súsmevom.

Stretli sa pod Tmavými schodmi. Spájali ulicu Podhora srínkom, na ktorom stáli kostol, radnica afara. Tmavé schody bol priliehavý názov, pretože išlo odlhé schodisko zastrešené masívnou strechou. Aj počas dňa tu vládlo šero. Vdnešný sychravý deň, keď von nevychádzal nik, kto nemusel, to bol vynikajúci úkryt.

Viktor premáhal hlad, snažil sa pôsobiť sebaisto, no vskutočnosti bol poriadne nervózny. Stále nechápal, prečo ho Sára zavolala. Páčila sa mu (tak ako všetkým chalanom, ktorých poznal), no otvorená vyzývavosť knej ani trochu nepasovala. Nevedel, čo by ho potešilo väčšmi – keby sním naozaj mala čosi vúmysle, alebo keby sa ukázalo, že ide ožart.

Vystúpili do polovice schodiska, aby videli, či nikto nejde. Sadli si na vyvýšený múrik. Sára sa oprela ohrubý stĺp podopierajúci strechu. Viktor, zoslabnutý od hladu, sa uprene zahľadel na jej ryšavé vlasy abielu tvár opierajúcu sa odrsné murivo.

Zasmiala sa: „Čo je? Vyzeráš vyčerpane.“

„Môže sa na Jom kipur nadávať?“ zašomral.

„Myslíš nadávať počas sviatku, alebo nadávať na sviatok?“

„Oboje.“

„Aha... To sa určite nesmie,“ povedala apohrozila mu.

„Hlúpy Jom kipur!“

Natiahla sa knemu, priložila mu prsty na ústa.

„Nerúhaj sa,“ zašepkala avýstražne mu pozerala do očí.

Obaja vedeli, že je to ďalšia divadelná póza, vzájomne to vycítili. Na sekundu ich spoločné myslenie zarazilo, no potom vyprskli od smiechu. Sára chytila tašku, ktorú mala prevesenú cez plece.

„Už vsynagóge si sa mi zdal akýsi vycivený,“ povedala aotvorila ju. Bola plná okrúhlych domácich perníčkov.

„Na Jom kipur sa vždy dôkladne nachystám,“ pozrela mu hlboko do očí.

Viktor sa znova rozosmial.

Sára rýchlo sklopila pohľad, nabrala hrsť perníčkov aponúkla mu. Na múriku pod Tmavými schodmi ich zjedli všetky.

IV.

Viktor sedel vkúte podkrovia prerobeného na zaujímavú výstavnú sálu, prezeral si zbierku dobových pohľadníc apredstieral aspoň vlažné nadšenie.

„Ukážem ti najvzácnejšie exponáty,“ doliehal knemu vzrušený hlas Júliusa Kürtiho, správcu miestneho múzea.

Tvrdli tu už aspoň hodinu. Na horné poschodie starej fary, kde múzeum sídlilo, chodieval Karol Schmidt čoraz častejšie. (Viktor ho podozrieval, že sa chce cez záujem ohistóriu zblížiť so Sárou.) Starý správca si ho obľúbil. Viktora strpel, no nemal ho rád. Vycítil, že iba sprevádza kamaráta adejiny ani vzácne zbierky ho nezaujímajú. Pri prvej návšteve ohuroval výrastkov ozajstnými unikátmi. Ukázal im mamutí roh, vzácnu Jánošíkovu čiapku, kreslo Ilešháziovcov izbierku afrických zbraní. Na Karola to zapôsobilo. Správca si všimol, že je dostatočne inteligentný, vnímavý amá predstavivosť, chlapca očividne história, životné osudy ipríbehy obsiahnuté vexponátoch zaujímali.

Zato Viktor knim zostal hluchý aslepý. Kürtiho to mrzelo. Hnevalo ho, že židovský chlapec je taký povrchný, kým nemecký má od zvedavosti naširoko otvorené oči.

Aj teraz, keď na stôl pred Karola rozkladal vzácnu kolekciu mestských pečatidiel, sledoval po očku mladého Hilera. Ani trochu ho nezaujali, aj keď patrili knajvzácnejším exponátom. Viktor ani hlavu neotočil, radšej si prezeral pohľadnice zrôznych kútov sveta. Zdalo sa, že diaľky,cudzie krajiny amestá sú jediné, čo ho ako-tak zaujíma.

„Nabudúce ti ukážem našu faleristickú zbierku,“ povedal správca Karolovi. Chlapec prstom opatrne prechádzal po obrazcoch na pečatidlách.

„Počul som, že metále...“ začal Karol, no prerušilo ho zavŕzganie stoličky. Viktor si totiž Kürtiho vetu obudúcej návšteve, naviac sakýmsi cudzím slovom, ktorému nerozumel, vysvetlil ako signál na odchod.

„Poďme už,“ povedal drzo.

Prešiel popri nich azamieril kúzkym schodom, po ktorých sa schádzalo na prízemie.

Kürti pokrútil hlavou. Neúcta kzbierkam, ktorým zasvätil desaťročia života, sa ho dotýkala. „Dúfam, že aspoň vstreleckom spolku je dobrý,“ zašomral.

„Nie taký dobrý ako ja,“ zaškeril sa Karol. „Ďakujem, pán Kürti, nehnevajte sa naňho,“ doložil, opatrne mu vrátil pečatidlá, slušne sa uklonil avykročil za kamarátom.

Keď Viktor, čakajúci pod schodiskom, začul kroky, usmial sa. Chodieval sem sKarolom celkom rád. Zbierky, dejiny apodobné taľafatky ho síce nezaujímali, no vedel, že Karol – dieťa nemeckých rodičov – by sa za starým Židom sám neodvážil. Potreboval na to jeho, Viktora. Rád mu urobil takúto službičku. Stálo to za nudu iriziko, že pred farou stretnú Andreja Hlinku, ktorý ich bude mravoučne karhať. Keď videl, ako kamarát nasáva vedomosti, ako sa teší zo spoznávania nových vecí, mal ztoho radosť. Vedel, že on nikdy nebude taká hlava ako Karol, no nezávidel mu. Bral veci také, aké boli. Ak mu mohol sčímsi pomôcť, rád to urobil, veď spolu vyrastali.

„Vieš, prečo ťa mám rada, Viktor?“ opýtala sa Sára pri spoločnej prechádzke. Kráčali hlavnou uličkou nového mestského cintorína, na ktorý sa vybrali deň po kresťanskom Sviatku všetkých svätých. Bolo len čosi po siedmej večer, no okolité aleje iúhľadné zástupy hrobov už zahaľovala tma. Blikotali vnej svetlá desiatok kahancov, chveli sa vnáporoch novembrového vetra, zich žiary nevychádzalo žiadne teplo.

Pokrčil plecami: „Určite mi to povieš.“

„Áno, aj pre ten obrovský záujem, čo omňa máš,“ zasmiala sa.

„To je dobrý dôvod,“ vrátil jej krátky úsmev.

Podišli zopár krokov (ruky sa im občas dotkli) azastali pri ozdobnom plote, za ktorým sa vynárali náhrobky veľkopodnikateľov Makovických.

Otočila sa knemu, tvárila sa vážne: „Si bitkár, vškole nič moc, asi zteba nič poriadne nebude...“

„Ďalšie dôvody, aby si ma mala rada.“

Tentoraz sa nezasmiala. „Ale nie si zlý, nezávidíš, ak si môžeš vybrať, skôr pomôžeš, než uškodíš.“

Nič na to nepovedal, chytil ju za ruku – bolo to po prvý raz, čo sa odvážil. Prsty sa im preplietli, obaja ich mali chladné, obom sa chveli, no vtej chvíli im to bolo jedno.

Znova vykročili, išli po úzkej ceste, zoboch strán ich obklopovali desiatky hrobov, čo tu vyrástli za štrnásťročnú existenciu cintorína. Mihotavé svetlo kahancov osvetľovalo náhrobky ičerstvé vence od pozostalých. Ztmy medzi hrobmi sa občas ozvalo zakašľanie, vzlyk alebo kroky. Pôsobilo to tajomne, ba hrôzostrašne, aj keď vedeli, že sú to len ďalší návštevníci cintorína, ktorí sa oneskorili ojeden deň.

„Vieš, že som včera Leovi podpálil prsty?“ opýtal sa Viktor. „Dôveroval mi, keď som mu povedal, nech si ich namočí do petroleja, čo som zobral zlekárne.“

Vytrhla si ruku zjeho zovretia: „Si hrozný, prečo mu stále ubližuješ?“

Uškrnul sa: „Skôr pomôžem, než uškodím... netvrdil to niekto?“

Neodpovedala. Chcela mu čosi odvrknúť, no radšej mlčala. Keď sa mu podarilo rozhnevať ju, zakaždým mu zaiskrilo vočiach, považoval to za malé víťazstvo. Najviac ju hnevalo, že mal pravdu. Hnev po čase opadol aona si uvedomila, že ju priťahuje ešte viac než predtým. Rozum stým nemal nič spoločné.

V.

Zima udrela nečakane skoro. Už vpolovici novembra zahalil sneh okolité hory. Mesto stíchlo, ulicami sa nieslo iba hvízdanie studených severných vetrov vejúcich od Oravy.

Aktivity Streleckej jednoty vzime poľavili. Prsty strelcov vmrazivom počasí rýchlo strácali citlivosť. Takmer vôbec sa nechodilo strieľať. Okolie mesta však ponúkalo veľa možností na zimné vyžitie. Karol chodieval na blízky skokanský mostík spolu sIzákom Šternom, ktorý bol vášnivý lyžiar. Viktora tam vytiahli iba raz. Skákanie slyžami ani spúšťanie sa po svahoch ho nenadchli. Pády, pri ktorých sa ostatní smiali azabávali, mu pripadali nedôstojné. Zima nebola jeho obľúbené ročné obdobie. Občas si zašiel zatrénovať do boxerského klubu, no pravidelný tvrdý dril mu nesedel, čosi také nebolo preňho. Bavila ho jedine streľba, pretože nevyžadovala pravidelnú námahu. Aspoň tak sa mu zdalo.

Schádzal sa so Sárou, hoci nie veľmi často, lebo zimné dni trávila pri knihách. Nudil sa, príšerne sa nudil, pätnásťtisícové mesto ho ubíjalo. Opakovalo sa to každú zimu. Jediným spestrením bolo vymieňanie si pohľadníc sbratrancom Eliášom Stégerom, ktorého rodina sa pred desiatimi rokmi odsťahovala do Ameriky.

Eli, ako ho Viktor volal, žil vNew Yorku, odkiaľ mu zčasu na čas posielal pozdravy. Prichádzali na pekných obrázkových pohľadniciach skolorovanými zábermi mrakodrapov, gigantického Brooklynského mosta či Sochy slobody.

Písali si už zopár rokov. Prvé pozdravy boli vmaďarčine (Eliho rodina ňou rozprávala aViktor ju taktiež ovládal), potom sa medzi maďarské riadky kde-tu zamiešalo anglické slovo. Teraz už Eli písal takmer všetko po anglicky. Boli to jednoduché vety, Viktor si ich prekladal pomocou starého slovníka. Významy niektorých výrazov si zapamätal, mal dobrú pamäť na cudzie slová. Pri odpisovaní znich zopár použil. Eli sa na tom zvyčajne pobavil anapísal mu, aké chyby urobil.

Kým vlete Viktor odpovedal nanajvýš raz za pár mesiacov, vzime odpisoval čo najrýchlejšie. Netrpezlivo očakával odpoveď, bolo to aspoň nejaké spestrenie ubíjajúcich zimných dní, keď musel často pomáhať vlekárni. Odpoveď prišla najskôr omesiac. Bola to len hlúpa pohľadnica sobrázkom, ale nový záber na veľkomesto ho zakaždým nadchol.

Vslabnúcom svetle zimného popoludnia vírili prachové zrnká. Vzduch vtelocvični Orla bol chladný, štyri radiátory nevládali veľkú miestnosť vyhriať, aj keď najväčšie mrazy pominuli pred dvoma týždňami.

Karolovi to neprekážalo. Prehrával na body. Zápas ho vtiahol, úplne ho pohltil acelou bytosťou túžil zvrátiť výsledok. Cez ochrannú kuklu vnímal pohyby súpera. Čepeľou kordu sa jemne dotkol jeho zbrane, skúšal odhadnúť, ako zareaguje. Vedel, že proti Stanovi Schlossovi má len nepatrnú šancu. Stano trénoval celoročne, zúčastnil sa už na niekoľkých súťažiach.

Karol sem prvý raz prišiel iba pred tromi mesiacmi. Podobne ako Viktor, aj on si na zimu hľadal náhradu za Streleckú jednotu. Šerm ho uchvátil. Bol to šport, vyžadoval si skvelú kondíciu, no zároveň bolo treba myslieť, taktizovať, analyzovať súpera, vyberať vhodné postupy.

Tréner Volenský videl, že Karol má talent. Postrehol jeho pevnú ruku, rýchle pohyby aj myslenie, preto ho často nasadzoval proti Schlossovi. Nateraz proti nemu síce nemohol vyhrať, ale rýchlosť, sakou si vsúbojoch zdokonaľoval techniku, príjemne prekvapovala. Nikdy neurobil rovnakú chybu dva razy. Keď ho Schloss zasiahol, poučil sa. Zakaždým, keď prehral, podal sokovi ruku, akoby sa vôbec nehneval. Volenský chápal šerm ako šport aristokratov. VKarolovi videl dokonalého adepta.

Schloss vyčkával, nováčika nepodceňoval, už zopár ráz ho mladý takmer dostal. Jemne sa dotýkali hrotmi kordov, odhadovali svoje reakcie. Stano vzlomku sekundy vyrazil, stál vzákladnom postoji, no bleskurýchlo priskočil, bola to ukážková balestra, kord zamieril na Karolovu hruď. Ten zareagoval šikovným únikom aobranným švihnutím. Zachytil útok, odrazil ho bokom. Na menej skúseného protivníka by to stačilo. Schloss však plynulo prešiel do dlhého výpadu, mierne pozdvihol hrot azaútočil odspodu.

Karol sa pokúsil ootočku, no quartata mu nevyšla, súperov kord mu narazil do pŕs.

„Stop!“ zakričal tréner.

Stano ešte chvíľu zotrval vdlhom výpade, voľnú ruku mal ukážkovo zdvihnutú za hlavou.

Karol si vmysli prehral chybu, ktorú urobil, zapamätal si kroky, aké knej viedli, anaplánoval si postup, akým sa jej nabudúce vyhne.

Obaja sa uvoľnili.

„Vďaka,“ povedal Karol apodal Schlossovi ruku. Stano ňou srdečne potriasol. Tešilo ho, ako rýchlo sa Karol učí. Tešilo ho to najmä vtedy, keď nad ním opäť vyhral.

„Dobre, chlapci,“ potriasol hlavou Volenský. Taktiež bol spokojný. Zdalo sa mu, že jeho trénerské pôsobenie má zmysel. Karol, Stano aj ďalší, ktorí tu trénovali, mu pripadali ako mladí rytieri. Vznešení, aristokratickí, ušľachtilí. Nie ako tupí hlupáci, ktorí sa mlátili na boxe. Včistote šermu bolo čosi povznášajúce. Veril, že životy chlapcov dostávajú nový rozmer abrúsia sa do ušľachtilých podôb.

Po tréningu sa šermiari opláchli studenou vodou aprezliekli zochranných dresov. Niektorí sa vydali do blízkej reštaurácie, iní sastratili vokolitých uličkách. Karol sa spolu sďalšími dvoma zdržal všatniach dlhšie. Urobili to náročky. Keby ich tréner Volenský nachytal pri tom, na čo sa chystali, veľmi by sa rozhneval. Chceli totiž porušiť pravidlá. Od šatní Orlovne sa tiahla úzka chodba, ktorá spájala telocvičňu snovopostaveným Katolíckým kultúrnym domom. Zakázali im prechádzať tadiaľ, apráve preto ich to lákalo. Karol mal aj ďalšie dôvody. Už to urobil tri razy. Aj teraz sa potichu vytratili zo šatne, zahli do chodby avydali sa ňou.

Nesvietilo sa tu, orientovali sa hmatom, dlane im kĺzali po drapľavých stenách. Zakrátko sa ocitli pri päte točitého schodiska, ktoré stúpalo až na neuveriteľné tretie poschodie. (Ostatné stavby vmeste mali najviac dve poschodia.)

So zatajeným dychom vystupovali nahor. Vyšli na poschodie, odchýlili ťažké dvere avstúpili do cieľa – hlavnej sály Kultúrneho domu. Ak sa vnej práve neodohrával honosný ples či banket, stálo tam rozostavených takmer štyristo stoličiek. Teraz boli všetky prázdne, no aj tak sa zdalo, že napäto sledujú dianie na pódiu.

Práve prebiehala skúška divadelníkov zObčianskej besedy, ktorí tu od začiatku roka pravidelne nacvičovali. Trojica sa prikradla ku schodom na balkón. So zatajeným dychom vyšli nahor, prikrčili sa pri zábradlí asledovali skúšku.

Divadelníci nacvičovali biblickú hru Siobah. Karola nezaujímalo dianie na javisku, prednášané repliky ani hašterenie sa režiséra sakýmsi hercom. Napäto čakal na okamih, pre ktorý sem chodieval.

Hádka konečne utíchla askúška sa opäť rozbehla. Herci vystúpili na pódium. Napodobovali staroveký smútočný sprievod. Karol sa nadýchol, akeď uvidel Sárine ryšavé vlasy, stuhol. Dnes sa zdali ešte brčkavejšie než zvyčajne – vlnitá záplava červeného ohňa vo svetle reflektorov. Sára pohodila hlavou, kučery sa jej rozleteli apristáli na bielom plátne starovekého smútočného rubáša.

Karol takmer nedýchal. Bol očarený jej krásou ipohybom. Nikdy to neukázal navonok, dokonca ani Viktor netušil ohĺbke jeho citov. Dával si záležať, aby ani najbližší kamaráti neprenikli do všetkých zákutí jeho duše. Chcel mať zopár tajných komôrok iba pre seba. Vjednej znich sa rozpínala láska kSáre, spaľujúca vášeň ijemný cit. Hneď vo vedľajšej kobke klíčilo semiačko žiarlivosti ahnevu, že oňho prejavuje iba kamarátsky záujem. Karola záblesky týchto pocitov mrzeli, veď Sáru mal naozaj rád, aj keď ho nechcela. Ani žiarlivosť voči Viktorovi ho netešila. Nič ztoho knemu nepatrilo. Keď chvíľkové návaly pominuli, smial sa na ich absurdite. Chcel urobiť všetko pre to, aby sa už nevrátili.

Aj teraz, keď zbalkóna hľadel na Sáru deklamujúcu tragické verše, uvedomoval si, ako ju má rád – čisto aúprimne. Bol rád, že sa mu semiačko hnevu podarilo uzamknúť až do najspodnejšej kobky.

VI.

Opár mesiacov neskôr, začiatkom mája, sa na rovnakom mieste skončila posledná skúška. Divadelníci si potvrdili, že hru naštudovali obstojne. Dokonca ani režisér sa snikým nepohádal. Zavládla príjemná atmosféra.

Sára schádzala zpódia sdvoma staršími ochotníčkami. Mierili do šatní. Pri najbližšom stĺpe postávali štyria mladíci zOrla. Karolova finta sa od zimy rozšírila, na divadelné skúšky sa ich chodievalo pozerať čoraz viac. Ochotníkom to spočiatku neprekážalo. Chlapci nevyrušovali, väčšinou sa skrývali vtieňoch alebo na balkóne. Vposlednom čase sa však osmelili aboli čoraz drzejší.

Keď Sára prechádzala popri nich, všimla si, že je medzi nimi aj Anton Grieš – syn člena mestskej rady aznámeho kožušníka Otakara Grieša. Sára mladého Antona nemala rada. Pripadal jej bezočivý arozmaznaný. Myslel si, že vďaka bohatému tatkovi mu patrí celý svet. Dával to patrične najavo. Navyše, starý Grieš bol významným členom Hlinkovej slovenskej ľudovej strany anikdy netajil, že Židov nemá vláske.

Keď prechádzala popri Antonovi, naschvál sa naňho nepozrela. Tušila, že tu čaká na ňu. Už zopár ráz sa jej pokúšal neobratne dvoriť. Ani tentoraz ju intuícia nesklamala.

„Pôjdeme na prechádzku, Sára?“ prehodil posmešne.

Neodpovedala, no začula, že knej vykročil. Všetko sa odohralo rýchlo.

Anton priskočil apleskol ju dlaňou po zadku. Nadskočila, udrel ju silno. Stuhla, nevedela, ako zareagovať. Do tváre sa jej nahrnula krv.

Antonovi kumpáni sa rozrehotali.

Ochotníčky, ktoré kráčali so Sárou, odvrátili pohľady. Báli sa začínať si so synom vplyvného podnikateľa.

„Aha, už sa ti od tých červených vlasov chytila aj tvár!“ vykríkol Grieš, keď zbadal jej rumenec.

Griešovi kamaráti sa prehli od nového prívalu smiechu. Anton akoby podrástol. Odkedy ho odmietla, túžil ju ponížiť, najlepšie na verejnosti. Teraz sa mu to podarilo, zaplavila ho spokojnosť.

Sára vydýchla. Strnulosť zmizla tak náhle, ako ju spútala. Nepovedala nič avrazila bezočivcovi šťavnatú facku.

Plesklo to, Grieš mal tučnú tvár. Rehot jeho spoločníkov náhle ustal. Anton vypleštil oči, akoby tomu nemohol uveriť. Na líci mu vystúpil červený odtlačok dlane.

Sára sa otočila, pomaly, nenáhlivo odchádzala do šatne.

„Toto si nemala, ty čubka židovská!“ zakričal, keď sa spamätal zo šoku. Najprv sa za ňou chcel rozbehnúť, prichádzal však režisér, ktorý sa dobre poznal sjeho otcom. Červený od poníženia ahanby odchýlil bočné dvere aspolu skumpánmi sa stratil vtmavej prístupovej chodbe.

Aj keď sa začínal máj, vuliciach vládla nezvyčajná zima. Sára si pritiahla golier jarného kabáta. Nahrbila sa, aby jej studený vietor nefúkal do tváre, avykročila dolu ulicou. Nebývala ďaleko, cesta netrvala ani pätnásť minút. Vstudenom počasíopol deviatej večer, keď ulice zahalila tma osvetľovaná plynovými lampami, to však nebola príjemná prechádzka.

Prešla popri reštaurácii Salaš, pristavila sa pri tabuli kina Apollo apozrela si program. Prebehla cez zablatenú cestu knovému evanjelickému kostolu, postavili ho len pred štyrmi rokmi. Keby nefúkal studený vietor anemala by sklonenú tvár, všimla by si zavalitú postavu, ktorá vystúpila ztieňa Orlovne avykročila za ňou.

„Prišli sme neskoro,“ zamrmlal Viktor, pokúsil sa otvoriť masívne dvere do sály kultúrneho domu, no zistil, že sú už zamknuté.

„Museli odísť iba pred chvíľou. Poď, možno ju dobehneme,“ navrhol Karol.

„Kašli na to, je zima. Trafí domov aj bez nás.“

„Odprevadili by sme ju.“

Viktor mykol plecom: „A načo?“

Karolove gavalierske spôsoby ho znervózňovali. Nie preto, že by ho považoval za soka, skôr sa mu zdalo, že sa Karol zbytočne strápňuje. Čo to nevidí? Sáru vôbec nezaujíma ani nepriťahuje. Prehnanou ohľaduplnosťou si to len zhoršuje.

„Už je tma. Patrí sa odprevadiť ženu,“ nedal sa Karol.

„Hovorím ti, kašli na to.“

„Tak si strihnime. Na jeden raz.“

Viktor sa zasmial. Karol bol prešibaný, vedel, že stávky ačokoľvek, čo pripomínalo hazardné hry, kamaráta neodolateľne priťahuje.

„Ok,“ použil svoj obľúbený americký výraz.

Postavili sa oproti sebe, tri razy mávli pravicami anaraz ich roztvorili.

Sára kráčala Madočianskou ulicou. Práve prešla okolo domu rodiny Fullovcov. Ich syn bol napriek svojej mladosti uznávaný maliar avBratislave sa preslávil odvážnymi návrhmi divadelných kostýmov. Písali otom vmiestnych novinách.

Zahla do úzkej uličky. Nechodievala ňou rada, bola tmavá adlhá. Napájala sa však priamo na Nemeckú ulicu, kde bývala. Ulička bola zvyčajne prázdna, ani teraz vnej nikoho nevidela.

Za chrbtom začula náhlivé kroky. Blížili sa rýchlo, nestihla sa ani obzrieť.

„Tak čo bude stou prechádzkou?“ zafučal Anton Grieš. Vhlase mu zaznievala zlosť.

Obišiel ju azastal pred ňou. Zprasacích očiek mu vyžarovala zúrivosť.

„Čo máš proti mne?“ zavrčal.

Pokúsila sa popri ňom prešmyknúť: „Daj mi pokoj!“

Chytil ju za rameno.

„Niečo som sa pýtal.“

„Pusti ma.“

Nekričala naňho, povedala to pomaly arázne. Snažila sa nepanikáriť. Jej rozhodnosť ho na chvíľu zmiatla. Vzápätí vňom opäť zahorela zlosť.

Schytil ju za ramená azatriasol ňou: „Čo to malo znamenať?!“

„Pusti ma, ty kretén!“ zakričala.

Vylepil jej facku.

Od bolesti sa prehla.

„Ako sa ti to páči?“ opýtal sa so zadosťučinením.

Neodpovedala.

Schmatol ju za vlasy avyvrátil jej tvár dohora, aby ho videla.

„Niečo som sa...“

Napľula mu do tváre.

„Sviňa hnusná!“ vykríkol. Zovrel ruku do päste a prudkojej vrazil do brucha.

Vyrazil znej všetok vzduch, prehla sa, smiešne zapišťala.

„Židuľa odporná,“ zavrčal.

Zúrivosť mu stúpla do hlavy, nič nevidel, ani nepočul.

Viktorov úder ho prekvapil. Odrazu zacítil náraz, všetko sa zatmelo. Začul, ako mu cvakli zuby ačosi zapraskalo.

Prebral sa na dlažbe chodníka.

Hnusná Židovka bola ešte stále prehnutá alapala dych.

Horšie však bolo, že nad ním stál Viktor Hiler, známy gauner. Neznášali sa, vškole sa už zopár ráz pobili. Kúsok obďaleč uvidel Karola Schmidta. Toho sa nebál, nebol to zurvalec. Zato Hiler bol nebezpečný. Najmä keď zúril – tak ako teraz.

Keď si Viktor všimol, že Grieš otvoril oči, bez zaváhania ho kopol do hlavy. Anton odkväcol naspäť na dlažbu zmačacích hláv. Rozbité ústa mu zaliala krv.

Viktor sa otočil kSáre. Sťažka dýchal, pohľad na to, ako ju Grieš udrel, ho rozzúril do nepríčetnosti.

„Si vporiadku?“

Neodpovedala.

„Sára, si vporiadku?“

Ani teraz neodpovedala, no napriek šoku abolesti si uvedomila, že Viktora miluje. Nával citov ju prekvapil ešte viac než predchádzajúci úder. Vyvolali ho obavy, čo mu zazneli vhlase. Absurdnosť vlastných pocitov ju takmer rozosmiala. Rozplakala sa.

Karol pristúpil bližšie, položil jej ruku na plece asnažil sa ju utíšiť. Keď sa vystrela, chlapci uvideli, že má rozbitú peru. Zkože jej vytekal tenký pramienok krvi. Viktorov pohľad sa opäť zastrel, zbledol astrnulo si siahol pod kabát.

Karol si všimol zmenu vjeho očiach aj meravé pohyby. Preľakol sa.

Vzduch akoby zmrzol.

Viktor vytiahol ruku, čosi sa vnej zalesklo.

„Neblázni!“ vykĺzlo Karolovi, keď si uvedomil, že je to stará pištoľ.

„Viktor, nie!“ vykríkla Sára.

On však prikročil ku Griešovi, chúliacemu sa na zemi, apriložil mu drobnú pištoľ značky Fegyvergyar Frommer kspánku.

Anton od strachu nevydal ani hlások, oči sa mu rozšírili adolná pera roztriasla. Potichu kvílil, snažil sa odťahovať hlavu, no Viktor pritláčal, až kým ho nepritisol lícom na dlažbu.

„Čo si to urobil, ty prasa?“

Grieš neodpovedal, stále iba kvílil. Zrozbitého nosa mu okrem krvi začal vytekať aj sopeľ. Odrazu mu vyhŕkli slzy, telo sa mu zachvelo, chlapci zacítili, že mu povolili zvierače.

„Čo si urobil, ty hrdina?“ zopakoval Viktor aštuchol ho hlavňou.

Karol pristúpil bližšie achytil ho za ruku spištoľou. „Prestaň,“ šepol.

„Pusti ma!“ zavrčal Viktor, vytrhol sa mu avýstražne po ňom blysol pohľadom.

Griešovi, vystrašenému až do šialenstva, sa zazdalo, že dostal poslednú šancu.

So zúfalým výkrikom sa vrhol na Viktora, vyrazil mu zruky zbraň azakvačil sa doňho. Viktor nečakal útok, prekvapil ho svojou prudkosťou. Zaspätkoval, no Antonovo telo ho prevážilo.

Stratil rovnováhu aspadol na chrbát. Zmyslov zbavený Grieš sa zrútil naňho. Bol presvedčený, že bojuje oživot. Veľkými rukami mu zovrel hrdlo azačal ho škrtiť. Viktor sa metal, snažil sa ho striasť, no útočníkova váha aj silný stisk ho pripravili osilu. Zachrčal.

ZGriešovho hrdla sa vydral výkrik, znova sa vňom prebudila zúrivosť. Tentoraz ešte silnejšia – najsilnejšia, akej bol schopný. Všetko sa vňom vyplo, zostala len túžba zabiť. Zosilnil zovretie, zaboril prsty čo najhlbšie, zdalo sa mu, že vžidáckom hrdle čosi praská.

Opäť zareval, tentoraz víťazoslávne. Židove oči sa vyvrátili dohora.

Vnímal Karola, ktorý sa ho snažil odtrhnúť, no bol ako mucha – bezvýznamný, slabučký, zanedbateľný oproti jeho túžbe doraziť hnusného Židáka.

Schmidt prestal dobiedzať. Židovka čosi vrieskala. Viktor chrčal, tvár mu zmodrela, prestával sa brániť, ruky mu ochabli.

Zapraskal výstrel.

Vúzkej uličke sa rozľahol sohlušujúcou ozvenou.

Grieš stále zvieral protivníkovo hrdlo, pekne sa mu pod prstami tvarovalo.

Odrazu mu došlo, že ten výstrel mohol patriť jemu. Sily mu ubúdali, stále tlačil, no prsty mu dreveneli. Vhrudníku zacítil zvláštne mravčenie. Pred očami sa mu roztancovali iskry.

Chcel Žida udusiť, túžil dokončiť, čo začal, lenže sa nedalo.

Akási sila ho strhla na chodník. Dopadol na bok, zostal ležať, dýchalo sa mu čoraz ťažšie. Mal pocit, že sa vňom čosi roztrhlo.

Viktora výstrel prebral zbezvedomia, do ktorého upadal. Znova mohol dýchať. Každý nádych ho pekelne bolel, pichal vhrudi aj vhrdle. Pred očami sa mu rozjasnilo, už vnímal ošarpané steny okolitých budov.

Uvidel Karola stojaceho obďaleč. Ruku mal natiahnutú, držal vnej jeho načierno kúpenú pištoľ ráže 6,35. Zhlavne sa dvíhal prúžok dymu.

Na dlažbe chrčal Anton Grieš sprestreleným hrudníkom. Zmalej ranky na chrbte mu vytekalo prekvapivo veľa jasnočervenej krvi. Ďalší príval vypúšťal zúst. Zvíjal sa, vydával chrapľavé zvuky, dusil sa.

Sára meravo stála, rukou si zakrývala ústa, oči mala vypleštené ako dva taniere.

Karol sa spamätal prvý, priskočil kViktorovi aráznym trhnutím ho postavil na nohy.

„Padáme,“ zavelil.

Postrčil Viktora, chytil za ruku vydesenú Sáru aoboch ich vyviedol zuličky.

Bežali potichu, Sára sa bála aj smrknúť. Po tom, čo sa stalo, už nemožno plakať ani nariekať, zostávalo len zatnúť zuby avykľučkovať zohrozenia, alebo sa oto aspoň pokúsiť. Plač, posmrkávanie, všetko, čo mohlo pripútať pozornosť, znamenalo priveľké nebezpečenstvo.

Po výstrele sa Viktor spamätal onecelé dve minúty. Masíroval si pomliaždený krk, chrchlal asipel. Nahnevane pristúpil ku Karolovi. Pri úteku Schmidt nepovedal ani slovo, Hiler muvytrhol revolver zkŕčovito zovretých prstov.

„Idiot!“ zasyčal.

Vykročil kblízkemu vojenskému areálu. Zdalo sa, že presne vie, čo robí. Sára sKarolom ho nasledovali. Oveľa rozumnejšie by bolo rozpŕchnuť sa, no strach ich držal pohromade. Ani im nenapadlo nechať vtom Viktora samého, navyše so zbraňou.

Viktor obišiel kasárne, zakrádal sa popri troch honosných domoch postavených pre dôstojníkov azamieril kVáhu. Rieka sa tu ohýbala, oddeľovala centrum mesta od štvrti Rybárpole. Na ľavom brehu sa rozprestieral starý park. Trojica sa vnorila medzi kríky astromy.

Viktor došiel khladine rieky. Vyzerala ako temná pohybujúca sa masa. Mesiac nesvietil, na vodnej ploche sa neodrážalo žiadne svetlo. Rozohnal sa azcelej sily odhodil zbraň. Zasvišťala, po chvíli sa ozvalo čľupnutie, no okamžite zaniklo vmonotónnom šumení. Potom sa bez slova otočil avykročil po brehu proti prúdu. Sára pozrela Karolovi do očí. Obom znich sršal strach. Nevýslovný strach. Znova nasledovali Viktora, vjeho pohyboch achôdzi bola istota. Nepremýšľali nad tým, či hraná, alebo ozajstná, nechceli nad tým premýšľať, potrebovali veriť, že vie, čo majú robiť.

Kráčali tmavým parkom. Vošli do areálu novej nemocnice – vedeli, že nebýval strážený. Došli až kbudove márnice, jej silueta pôsobila pochmúrne.

Viktor zastal, prudko sa obrátil azdrapil Karola za golier: „Čo si to urobil?! Zbláznil si sa?“ Keby mohol, zvýšil by hlas, no pomliaždené hrdlo mu to nedovolilo.

Karol sa nebránil, hľadel mu rovno do očí: „Zabil by ťa, zachránil som ťa. Hrdina! Nemal si naňho vyťahovať pištoľ.“

„Chcel som ho postrašiť, ale ty si...“

„Nehádajte sa!“ Sára im položila dlane na plecia. „Prestaňte, prosím.“

Zmĺkli.

„Myslíte, že prežije?“ opýtala sa. Vhlase jej zaznela obava. Tušila pravdu, ale dúfala, že ju presvedčia oopaku.

„Ťažko,“ pokrútil hlavou Viktor. „Mal prestrelené pľúca, možno aj srdce, určite je už po ňom, pán strelec má dobrú mušku, dobre zamieril.“

Karol nereagoval, obrátil sa, poodišiel oniekoľko krokov. Až teraz mu došlo, čo urobil. Útržky hádky otom, či Griešovi zavolajú pomoc, knemu doliehali zčoraz väčšej diaľky.

Vystrašilo ho, čo vykonal. Vystrašila ho chladná zúrivosť, ktorá mu odrazu vyrazila zvnútra, ovládla ho aprebrala nad ním kontrolu. To predsa nebol on, veď on nie je taký. Keby chcel, mohol nápor zúrivosti ovládnuť. Lenže chcel vôbec? Práve to ho vydesilo najväčšmi. Konal síce vzúrivosti, ale zároveň celkom racionálne. Keď uvidel, čo Grieš urobil Sáre, akeď si všimol, ako sa pozerala na Viktora, bola to posledná kvapka. Prebudila sa vňom zlosť. Nie obyčajná zlosť, hnev, ako vo Viktorovi, ktorý vytiahol zbraň, aby Antona postrašil. Karol ho nechcel postrašiť, chcel ho zabiť. Najviac ho šokovalo, sakým vnútorným pokojom zodvihol pištoľ, zamieril na srdce astlačil spúšť. Nekonal vrozvášnení. Zúrivý bol iba do okamihu, keď sa prstami dotkol zbrane. Od tej chvíle konal sľadovým pokojom asebaovládaním. Nikdy predtým čosi také nezažil.

Keď knemu pristúpila Sára apriložila mu teplú dlaň na chrbát, striaslo ho.

Pohladila ho.

Sťažka dýchal.

Opäť pohladenie.

Karolovi sa zatočila hlava. Sára ho utešovala, pretože si myslela, že je všoku, veď zabil človeka. On sa však triasol zpoznania, že zabitie Grieša ho nechalo úplne chladným. Iste, bolo to nezvyčajné, ale vtom okamihu mu to bolo jedno.

Dostal závrat, zatackal sa. Sára sa ho pokúsila zachytiť, no nestihla. Spadol na zem. Dychčal, hrdlo mu zovrelo, nevedel sa nadýchnuť.

Viktor mu vrazil facku: „Spamätaj sa!“

Facka pomohla, závrat pominul, Karol sa vzchopil.

Stáli pod starým gaštanom, mlčali ponorení do seba adržali sa za ruky. Zahalila ich tma.

VII.

Ešte vtú noc sa dohodli, že si na nich nesmie nikto nič všimnúť. Musia predstierať prekvapenie, akeď sa správa rozšíri, správať sa presne ako ostatní. Musia si dôverovať, závisia od toho ich životy. Ak povolí čo ilen jeden, pokazí život všetkým trom. Navždy adefinitívne. Odprisahali si, že sa nezradia aže sa budú správať nenápadne. Keď prisahali, zdalo sa im to prirodzené, nevideli iné východisko.

Na druhý deň to však už také ľahké nebolo. Na tretí ešte ťažšie. Správa ozabití syna významného podnikateľa ačlena mestskej rady sa bleskurýchlo rozšírila, bola to senzácia.

Vedomie toho, čo vykonali, vnich rástlo, oťažievalo aomínalo ich. Po prvom týždni sa im zdalo, že sa tlak nedá vydržať, taký bol neznesiteľný. Postupne však slabol. Najprv uViktora, neskôr uSáry. Karol to prežíval opačne. Krátko po výstrele mu nebolo až tak hrozne, no splynúcimi dňami ho čoraz bolestnejšie hrýzlo svedomie.

Zabil človeka.

Vtedy, keď bol chladnokrvne rozzúrený, to nič neznamenalo. Teraz, keď hnev pominul aon bol zasa Karolom pripravujúcim sa na maturitu, bolo to čoraz horšie. Nemohol sa na nič sústrediť, nemohol byť sám, nedalo mu zaspať. Len čo na chvíľu ustrnul – telesne alebo myšlienkami – okamžite sa mu vhlave ozývalo hrozivé: „Si vrah! Zabil si!“

Obvinenia vyslovoval Griešov hlas; akoby sa ozýval zo záhrobia, akoby tým, že ho Karol zabil, získal Antonov duch prístup do jeho mysle.

Viktorovi neušla kamarátova stupňujúca sa nervozita, nesústredenosť aroztržitosť. Videl, že Karol situáciu nezvláda, že sa opúšťa, avedomie toho, čo spravil, ho trhá na kusy.

Začal sa obávať, že neudrží tajomstvo. Dobre ho poznal, veď spolu vyrastali. Poznal jeho zmysel pre česť aspravodlivosť. Čoraz väčšmi sa utvrdzoval vpresvedčení, že Karol sa komusi čoskoro prizná. Neunesie tú ťarchu, možno to dokonca bude považovať za správne či morálne. Toho sa Viktor obával najviac. Musí niečo podniknúť, nejako zabrániť katastrofe. Za každú cenu.

Okrem toho mal veľa vlastných starostí. Na maturitu sa vôbec nepripravoval, celé týždne sa flákal. Učenie ho nebavilo, vmaturite nevidel žiadny zmysel. Nevedel, čo ďalej. Na žiadnu vysokú školu by ho neprijali. Očosi také ani nestál. Rodinnou lekárňou taktiež opovrhoval. Bola to nevďačná práca, nebavila ho. Vlastne ho nebavila žiadna práca. Predstava, že by mal pre zopár korún každé ráno vstávať apracovať až do večera, ho desila. Hádky srodičmi sa preto stupňovali, bývali čoraz prudšie, už sa to nedalo vydržať.

Keď si zmyslel na Karola, neraz ho pochytila zlosť. Dokonalý Karol, vždy dobre pripravený, bystrý, slušný, obľúbený... Už teraz bolo jasné, kto znich dvoch má pred sebou ozajstnú budúcnosť, kto znich je dôležitý.

„Zasratý vzorný chlapček!“ zavrčal.

Vtedy mu napadlo, ako by sa dal problém vyriešiť.

Najprv sa toho zľakol, pokúsil sa myšlienku odohnať. Bola však dotieravá, dostávala sa mu čoraz hlbšie pod kožu.

Vstal, rozrušene sa prechádzal po izbe.

„To nemôžem,“ šomral si popod nos.

Lenže dôvody, prečo nápad neuskutočniť, rýchlo mizli. Nakoniec nezostal ani jeden.

Viktor sa rozhodol. Bolo to ťažké rozhodnutie, najťažšie, aké vživote urobil. Nič iné sa však robiť nedalo...

VIII.

Sára zbehla po schodoch gymnázia. Začínalo sa vyučovanie, no Viktor, stojaci na chodníku, hádzal kamienky do okna triedy tak dlho, kým sa na čosi nevyhovorila anevyšla za ním.

Keďže bola od Viktora aKarola orok mladšia, navštevovala septimu. Chlapci mali akademický týždeň (Viktor mal maturovať zajtra, Karol odva dni neskôr), ale Sára mala normálne vyučovanie.

Keď vyšla zbudovy, Viktor si ju premeral. Zdalo sa mu, že ťarchu spoločného tajomstva nesie oveľa lepšie než Karol. Napokon, ona nestlačila spúšť.

„Zbláznil si sa? Čo chceš?“ osopila sa naňho, ale ihneď zmĺkla. Tváril sa akosi zvláštne. Usmieval sa, no za úsmevom sa čosi skrývalo. Možno akýsi zámer, možno smútok amožno... niečo definitívne. Ešte nikdy mu vočiach nevidela taký záblesk.

Pristúpil knej achytil ju za ruku.

„Poď so mnou,“ povedal.

Zarazila ju naliehavosť, sakou to vyslovil. Zvyčajne takto nerozprával. Málokedy mu na niečom záležalo tak veľmi, aby naliehal.

„Poď so mnou, prosím,“ zopakoval.

Nevychádzala zúdivu, vôbec nechápala, čo sa sním robí.

Nástojčivosti, čo mu vyžarovala zpohľadu, slov aj zdotyku, sa nedalo vzdorovať. Pozabudla na školu avykročila sním.

To stačilo.

Rozbehli sa preč od gymnázia.

Na nič sa nepýtala, dala sa viesť. Kráčala za ním ako omámená cez Polík až do Rybárpoľa. Bolo teplé májové dopoludnie. Slnko vyšlo pred niekoľkými hodinami, no zatiaľ nebolo dusno. Keď kráčali po lávke ponad Váh, ovanul ich príjemný vánok voňajúci riekou. Prešli popri textilnom komplexe azamierili kúpätiu Čebraťa.

Stále nič nevraveli, ani nebolo treba. Jednoducho boli spolu, kráčali spolu, čo najďalej od všetkých, čo najďalej od ľudí, pred ktorými museli udržiavať tajomstvo. Držali sa za ruky. Mesto ivšetky jeho starosti nechali za sebou. Bolo vtom čosi magické.

Sára sa pristihla, že takmer nedýcha, také to bolo vzrušujúce. Vtej chvíli jej bolo všetko jedno, na ničom nezáležalo, ani škola nebola dôležitá. Podstatné bolo držať Viktora za ruku akráčať popri ňom. Len tak sním odísť, dať sa ním odviesť na tiché úpätie Čebraťa.

Vpovetrí sa rozliehalo trilkovanie vtákov avsýtozelenej tráve cvrlikanie cvrčkov. Vystupovali čoraz vyššie, najprv sa vnorili do smrečiny prežiarenej jasnými lúčmi, potom vstúpili hlbšie do lesa. Viktor vytiahol plechovú fľašu svodou aobaja sa napili. Sáre sa zdalo, že je to najchutnejšia voda na svete.

Zakaždým, keď sa ho chcela opýtať, kam vlastne idú, zháčila sa. Stačil pohľad do jeho tváre avidela, že by tým poškodila jemné vlákna, zktorých sa chvíľa utkáva. Radšej teda mlčala, kráčala za ním anaplno si vychutnávala každý okamih.

Prešli popri húštine, kde sa skrýval strašidelný vodný rezervoár, ktorý navštívili minulé leto. Stúpali ešte vyššie, došli až pod Malú skalu. Tak volali desaťmetrové bralo zapichnuté do zeme ako obria ihla. Pred tisíckami rokov sa rozštiepilo na dve polovice, medzi ktorými zívala dva metre široká prázdnota.

Viktor ju opäť chytil za ruku. Previedol ju medzerou medzi rozštiepenými polovicami brala, cítila sa, akoby prešli slávnostnou bránou. Dostali sa na čistinu obkolesenú smrekmi. Nikto tu nebol. Odkedy vstúpili do lesa, nestretli živú dušu. Boli len oni dvaja, nik ďalší neexistoval.

Viktor ju objal apobozkal. Opätovala mu jeho nežnosť. Zviezli sa na hustú trávu, bozkávali sa čoraz nástojčivejšie. Chodili spolu už šesť mesiacov, no ešte nikdy sa takto nebozkávali ani nedotýkali. Sára sa trochu preľakla. Uvedomila si, kčomu smerujú, pochopila, že nastala chvíľa, na ktorú sa tešila, no ktorej sa zároveň bála. Viktor vycítil jej obavy, ubral znástojčivosti, ešte viac znežnel. Zažíval rovnakú chvíľu, bez ohľadu na to, čo Karolovi aj ostatným narozprával obohatých zážitkoch so ženami. Obaja sa na tom zaváhaní zasmiali; aj smiech im chutil bozkami.

Hľadeli si do očí, prsty pracovali na rozopínaní gombíkov aspony na opasku. Sára mu vyzliekla košeľu, on taktiež nezaháľal. Obnažené telá sa do seba zaplietli, akoby to bola najprirodzenejšia vec na svete. Viktor sa trochu odtiahol, pozrel na ňu avypálil si ten pohľad do najhlbšej pamäti. Bol to ten najkrajší obraz, aký vživote videl. Sárina tvár lemovaná ohnivými vlasmi, posypaná drobnými pehami, oči rozšírené od vzrušenia iočakávania – všetko zvýraznené slnečnými zábleskami vzelenej tráve.

Opäť ju pobozkal. Prekročili bod návratu. Sára ho ovinula nohami, dlaňami mu hladila chrbát, akeď do nej vnikol, zdalo sa jej, že vystúpila až ku korunám okolitých smrekov amodrej oblohe nad nimi.

Karol sedel vo svojej izbe. Za oknami sa zotmelo. Mal by sa pripravovať na maturitu, no nešlo to. Len čo si sadol asústreďoval sa na učenie, zaplavili ho predstavy amyšlienky. Zahryzli sa doňho, mučili ho. Po tisíci raz si sľúbil, že chladnú zlosť zkobky už nikdy nevypustí. To predsa nebol on, nie taký, akým sa videl aakým chcel byť.

Okamih, keď stlačil spúšť, už mnohokrát oľutoval. Dal by všetko za možnosť, aby sa to nestalo, lenže čosi také sa nedalo. Stále dúfal, že sa zhroznej skutočnosti preberie, že otvorí oči, prebudí sa avšetko bude vporiadku. Žiadne prebudenie však neprichádzalo. Chytil si hlavu do dlaní azovrel ju. Nedalo sa to vydržať.

Zulice začul známe zapískanie. Signál, že ho Viktor čaká dolu. Takto si dávali znamenie už od detstva. Vstal, prešiel koknu aotvoril ho. Vo svetle plynovej lampy uvidel kamaráta.

„Poď von, chcem ti niečo povedať,“ zamával na Karola.

„Nepočká to? Mal by si byť zalezený vknihách, zajtra predsa maturuješ.“

„Potrebujem sniečím pomôcť.“

„Tak dobre, počkaj chvíľu.“

Okno sa zavrelo. Viktor si vložil ruky do vreciek na nohaviciach a urobil zopár krokov. Zpravého vrecka čosi vytiahol, podišiel klampe aprezrel si to. Zväzok ihličia zviazaný bielou niťou. Venovala mu ho Sára. Keď dnes popoludní odchádzali zlesa, načiahla sa za konárom najbližším kmiestu, kde sa milovali, aodtrhla jeden výhonok. Ihličie zkonárika rozdelila na dve polovice. Každú previazala kúskom nite. Zväzky si položila na dlane.

„Ktorý chceš?“ opýtala sa.

„Tento,“ ukázal na pravú dlaň.

„Dobre, tak dostaneš ten druhý,“ zasmiala sa. „Keďže sa ti páči tento, bude pre mňa cennejší.“

Podala mu zväzok zľavej dlane, zobral si ho.

Teraz ho obracal vprstoch, akoby to bola vzácnosť. Stále nebol očomsi úplne presvedčený. Po tom, čo dnes zažil so Sárou, jeho odhodlanie ochladlo, apreto sa potreboval stretnúť sKarolom. Keď začul, že sa otvára brána domu, vktorom Schmidtovci bývali, vložil si ihličie naspäť do vrecka.

Karol vyšiel, kráčal neisto. Viktor videl, že je rozhodený.

„No ako, pripravený na skúšku?“ opýtal sa ho.

„Daj pokoj. Dobre vieš, ako môžem byť pripravený,“ odvrkol Karol. „Čo potrebuješ?“

„Chcel som ťa vidieť.“

„Preskočilo ti? Vravel si, že potrebuješ pomôcť.“

„Veď hej, potrebujem. Poď sem.“ Viktor ho chytil za rameno aodviedol do blikajúceho svetla.

„Preskočilo ti?“ zopakoval Karol.

Kamarát ho však nepočúval, vážne naňho hľadel.

„Zvládaš to?“

Karol uhol pohľadom: „Čo sa pýtaš. Ja... neviem...“

Viktor mu silnejšie zovrel plece. Prekvapený Karol naňho pozrel. Takéhoto ho ešte nezažil. Išla zneho neobvyklá vážnosť. Viktor nič nepovedal, len sa mu díval do očí. Hlboko, akoby vnich čosi hľadal, odhadoval; akoby potreboval čosi nájsť. Chvíľu iba mlčky stáli.

Potom Viktor objavil, po čom pátral, čosi si vnútorne potvrdil. Plecia mu ovisli, posmutnel, definitívne sa rozhodol.

„Čo je? Stalo sa niečo?“ nerozumel Karol.

Nedočkal sa žiadnej odpovede. Kamarát ho potľapkal po chrbte aneveselo sa usmial.

Drahí rodičia,

IX.