Start

Stephen King 

DOCTOR SLEEP 

Copyright © 2013 by Stephen King 

All rights reserved. 

Translation © 2014 by Marína Gálisová 

Jacket design © 2014 by Emil Křižka 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Z anglického originálu Doctor Sleep (Scribner, a Division 
of Simon & Schuster, Inc., New York 2013) preložila Marína Gálisová. 

Redigoval Jaroslav Hochel. 

Obálku navrhol Emil Křižka. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014  
ako svoju 590. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3910-4

Keď som ešte hrával svoju primitívnu verziu rytmickej gitary v kapele nazvanej Rock Bottom Remainders, občas s nami koncertoval aj Warren Zevon. Warren miloval sivé tričká a filmy ako Kráľovstvo pavúkov. Trval na tom, že musím v úvode koncertu vždy zaspievať sólový vokál jeho typickej skladby Londýnski vlkolaci. Ja som sa bránil, že toho nie som hodný. On na to, že som. „Daj to v géčku,“ vysvetľoval mi, „a zavýjaj ako divý. Ale najdôležitejšie je, človeče, že musíš hrať ako Keith.“ 

Nikdy sa nenaučím hrať ako Keith Richards, ale dal som do toho všetko a s Warrenom po boku, ktorý ma verne sprevádzal notu za notou, som sa vždy bombasticky odviazal. 

Warren, keď teraz zavyjem, bude to pre teba, nech si už kdekoľvek. Chýbaš mi, kamoš. 

Ocitli sme sa v zlomovom bode. Polovičaté riešenia nám boli nanič. 

Veľká kniha Anonymných alkoholikov 

Ak sme chceli prežiť, museli sme sa zbaviť hnevu. Hnev je pochybným luxusom normálnych mužov a žien. 

Veľká kniha Anonymných alkoholikov

STRACH nie je emócia, ale výstraha: Ser na všetko a utekaj! 

Staré porekadlo Anonymných alkoholikov

Skrinka

1

V druhý decembrový deň toho roku, keď chlapík z arašidovej farmy v Georgii obchodoval v Bielom dome, vyhorelo do tla jedno z najväčších rekreačných stredísk v Colorade. Hotel Pekná vyhliadka vyhlásili za úplne zničený. Po vyšetrovaní sa protipožiarny agent z okresu Jicarilla vyjadril, že príčinou požiaru bol chybný kotol. Keď došlo k nehode, bola zima a hotel bol zatvorený, na mieste sa nachádzali len štyria ľudia. Traja prežili. Sezónny správca Peknej vyhliadky John Torrance zahynul počas neúspešného (a hrdinského) pokusu znížiť tlak pary, ktorý pre nefunkčný poistný ventil vyletel na nebezpečné hodnoty. 

Medzi tými tromi, čo prežili, boli správcova manželka a jeho malý syn. Tretí bol hotelový kuchár Richard Hallorann, ktorý zanechal svoju sezónnu prácu na Floride a prišiel skontrolovať, ako sa Torranceovcom darí, keďže, ako sa vyjadril, mal „silné tušenie“, že rodina má problémy. Len dieťa vyviazlo bez zranení. 

Aspoň bez tých fyzických. 

2 

Wendy Torranceová a jej syn dostali od korporácie, ktorá Peknú vyhliadku vlastnila, finančné vyrovnanie. Žiadnu obrovskú sumu, ale dosť, aby prežili tie tri roky, keď Wendy pre poškodenú chrbticu nemohla pracovať. Právnik, s ktorým sa poradila, jej povedal, že ak má nervy na to, aby robila drahoty, napokon možno dostane omnoho viac, lebo korporácia zúfalo túži vyhnúť sa súdnemu pojednávaniu. Lenže tak ako korporácia aj Wendy chcela už len jedno: zabudnúť na tú príšernú zimu, ktorú prežila v Colorade. Povedala, že sa z toho dostane, a aj sa dostala, hoci chrbtica ju trápila už do konca života. Roztrieštené stavce a polámané rebrá sa človeku zahoja, no nikdy sa neprestanú ozývať. 

Winifred a Daniel Torranceovci bývali istý čas na Juhu, potom sa odsťahovali do Tampy. Občas ich z Key Westu prišiel navštíviť Dick Hallorann (špecialista na silné tušenia). Šlo mu najmä o malého Dannyho. Tí dvaja mali medzi sebou mimoriadne puto. 

Raz ráno v marci 1981 Wendy zatelefonovala Dickovi, či by zase neprišiel. Povedala, že Danny ju prebudil uprostred noci a upozornil ju, aby nechodila do kúpeľne. 

Odvtedy už vôbec neprehovoril. 

3 

Prebudil sa, lebo mu bolo treba cikať. Vonku fúkal silný vietor. Bolo teplo – na Floride bolo teplo takmer stále –, ale ten zvuk sa mu nepáčil a mal dojem, že si naň nikdy nezvykne. Pripomínal mu hotel Pekná vyhliadka, kde bol chybný kotol tým najmenším zo všetkých nebezpečenstiev. 

S matkou obývali tesný nájomný bytík na prvom poschodí. Danny vyšiel z izbičky, ktorá bola vedľa spálne jeho matky, a prešiel cez chodbu. Znovu zadul vietor a umierajúca palma vedľa budovy zašuchotala lístím. Znelo to ako štrkot kostí. Dvere do kúpeľne nechávali otvorené, vždy keď nebol nikto v sprche ani na záchode, pretože mali pokazenú zámku. Dnes v noci však boli dvere zavreté. Wendy po zraneniach tváre, ktoré utrpela v Peknej vyhliadke, v spánku zakaždým chrápala a on tie zvuky teraz počul – tiché chíp, chíp, chíp, čo vychádzalo z maminej izby. 

To nič, len ich náhodou zatvorila. 

Už vtedy vedel, že to nie je pravda (aj on bol špecialista na silné tušenia a mal vyvinutú intuíciu), ale občas sa človek jednoducho musí presvedčiť. Musí to vidieť. To zistil už v Peknej vyhliadke, v izbe na prvom poschodí. 

Vystrel ruku, ktorá mu pripadala príliš dlhá, naťahovacia, akoby bez kostí, stlačil kľučku a otvoril dvere. 

Bola tam žena z izby 217. Vedel, že tam bude. Nahá sedela na záchode, vytŕčala tučné bledé stehná. Zelenkasté prsníky jej viseli ako prepichnuté balóny. Ostrovček chĺpkov pod bruchom bol sivý. Aj oči mala sivé, podobné oceľovým zrkadlám. Uvidela ho a pery sa jej roztiahli do úškrnu. 

Zavri oči, povedal mu kedysi Dick Hallorann. Ak uvidíš niečo zlé, zavri oči a povedz si, že to tam nie je, a keď ich otvoríš, ono to zmizne. 

Lenže ono to nepomohlo v izbe 217, keď mal päť rokov, a nepomôže to ani teraz. Vedel to. Cítil ju vlastným nosom. Cítil jej hnilobu. 

Žena – vedel, ako sa volá, bola to pani Masseyová – sa sťažka zdvihla na fialové nohy a vystrela k nemu ruky. Mäso na ramenách a predlaktiach jej ovísalo, takmer z nej opadávalo. Usmievala sa, ako sa človek usmieva, keď zbadá starého priateľa. Alebo možno niečo dobré pod zub. 

Danny s výrazom, ktorý by sa dal mylne pochopiť ako pokojný, potichu zatvoril dvere a cúvol. Díval sa, ako sa kľučka pohybuje hore... dole... zase hore... Potom znehybnela. 

Mal už osem rokov a ešte aj v šoku bol schopný ako-tak racionálne uvažovať. Okrem iného preto, lebo presne toto v nejakej hlbočine svojej mysle očakával. Hoci vždy si myslel, že sa mu zjaví skôr Horace Derwent. Alebo ten barman, ktorého jeho otec volal Lloyd. Teraz si vravel, že mal čakať skôr pani Masseyovú. Pretože zo všetkého nemŕtveho, čo číhalo v Peknej vyhliadke, bola najhoršia. 

Racionálna časť mysle mu nahovárala, že prízrak bol len útržkom zo zabudnutého zlého sna, ktorý za ním vyšiel zo spánku, z izbičky po chodbe až do kúpeľne. Tá časť mysle nástojčivo opakovala, aby ešte raz otvoril dvere, lebo tentoraz tam nebude nič. Určite nie, veď sa už celkom prebudil. Ibaže iná jeho časť, časť, ktorá žiarila, v tom mala jasno. Hotel Pekná vyhliadka s ním ešte neskončil. Minimálne jeden z jeho pomstychtivých duchov ho sledoval až sem, na Floridu. Raz našiel túto ženu rozvalenú vo vani. Vtedy z nej vyliezla a pokúsila sa ho zaškrtiť rybacoslizkými (ale strašidelne silnými) prstami. Ak teraz otvorí dvere kúpeľne, ona dokončí, čo začala. 

Ako kompromis sa rozhodol priložiť ucho k dverám. Spočiatku sa neozývalo nič. Potom začul tichý zvuk. 

Škrabot mŕtvych nechtov na dreve. 

Danny prešiel na nohách, ktoré si necítil, do kuchyne, postavil sa na stoličku a vycikal sa do výlevky. Potom zobudil mamu a povedal jej, aby nechodila do kúpeľne, lebo je tam niečo zlé. Keď to vykonal, vrátil sa do postele a zahrabal sa hlboko pod paplón. Najradšej by tam zostal navždy a vstával len vtedy, keď sa pôjde vycikať do výlevky. Mamu varoval a viac nemal záujem sa s ňou rozprávať. 

Mama o jeho mlčaní vedela svoje. Už sa to raz stalo, keď Danny zablúdil v Peknej vyhliadke do izby 217. 

„Porozprávaš sa s Dickom?“ 

Z postele na ňu pozrel a prikývol. A ona zatelefonovala, hoci boli štyri hodiny ráno. 

Na druhý deň večer prišiel Dick. A niečo priniesol. Darček. 

4 

Keď Wendy zatelefonovala Dickovi – dala si záležať, aby ju pri tom počul Danny –, chlapec znovu zaspal. Hoci mal osem rokov a chodil do tretej triedy, stále si cmúľal palec. Bolelo ju srdce, keď to videla. Prešla k dverám do kúpeľne a zadívala sa na ne. Bála sa – Danny ju vystrašil –,ale tlačil ju mechúr a nemienila tak ako jej syn použiť výlevku. Pri predstave, ako by sa vytrepala na kraj drezu a vystrčila zadok nad umývadlo (hoci by ju nikto nevidel), znechutene ohrnula nos. 

V jednej ruke držala kladivo, ktoré vytiahla z maličkej, vdovskej debničky s nástrojmi. Keď stlačila kľučku a otvorila dvere, kladivo zdvihla. Kúpeľňa bola, samozrejme, prázdna, ale sedadlo na záchodovej mise bolo sklopené. Nikdy ho tak pred spaním nenechávala, lebo vedela, že ak sa tam zatúla Danny, zobudený len na desať percent, zabudne ho zdvihnúť a celé ho ociká. Navyše tam bol ten smrad. Hnusný smrad. Akoby v dutej stene skapal potkan. 

Spravila krok, potom druhý. Zazrela pohyb a zvrtla sa s kladivom nad hlavou, pripravená ovaliť toho 

(to)

za dverami. Ale bol to len jej tieň. Občas sa niekomu posmievajú, že sa bojí vlastného tieňa, no Wendy Torranceová na to mala nárok. Po tom, čo videla a zažila, vedela, že aj tiene môžu byť nebezpečné. Môžu mať zuby. 

V kúpeľni nebol nikto, ale na záchodovom sedadle bol slizký fľak a druhý na závese okolo sprchy. Výkal, pomyslela si ako prvé, no nikto predsa nezanecháva žltkasto-fialové hovno. Tretí fľak bol na rohožke a mal tvar dvoch chodidiel. Pomyslela si, že sú príliš malé – príliš jemné –, aby patrili mužovi. 

„Bože,“ zašepkala. 

Napokon predsa len skončila nad výlevkou. 

5 

Napoludnie presvedčila syna, aby vyliezol z postele. Podarilo sa jej doňho napchať trochu polievky a polovičku sendviča s arašidovým maslom, ale hneď sa vrátil pod paplón. A stále odmietal hovoriť. Hallorann prišiel krátko po piatej popoludní za volantom svojho už prastarého (ale dokonale udržiavaného a oslepujúco nablýskaného) červeného cadillacu. Wendy stála pri okne, čakala a dívala sa na cestu, tak ako pred pár rokmi čakala na svojho manžela s nádejou, že Jack sa vráti domov v dobrej nálade. Triezvy. 

Zbehla dolu schodmi a otvorila dvere, práve keď sa Dick chystal zazvoniť na zvonček s menovkou TORRANCE 2A. Otvoril náruč a ona mu do nej skočila, akoby sa tam chcela najmenej na hodinu schovať. Možno aj na dve. 

Pustil ju a položil jej dlane na plecia. „Wendy, vyzeráš dobre. Ako sa má mladý pánko? Už začal rozprávať?“ 

„Nie, ale s tebou hovoriť bude. Aj keď na začiatku to asi nebude nahlas, mohol by si...“ nedokončila, ale namierila mu ukazovákom na čelo ako pištoľou. 

„Alebo nemohol,“ povedal Dick a vyceril v úsmeve nové umelé zuby. Veľkú časť tých predchádzajúcich stratil v Peknej vyhliadke, keď tam vybuchol kotol. Jack Torrance sa oháňal kladivom, ktoré pripravilo Dicka o zubnú protézu a Wendy o schopnosť chodiť bez krívania, ale obaja dobre vedeli, že v skutočnosti ich okradol hotel. „Wendy, tvoj syn je veľmi silný. Ak ma bude chcieť zablokovať, urobí to. Viem to z vlastnej skúsenosti. Okrem toho, bude lepšie, ak sa porozprávame ústami. Lepšie preňho. A teraz mi povedz o všetkom, čo sa stalo.“ 

Urobila to a potom ho zaviedla do kúpeľne. Škvrny nechala tam, aby ich videl, ako keď pochôdzkar uchová miesto činu nedotknuté pred príchodom forenzného tímu. A tu sa naozaj stal zločin. Spáchali ho proti jej synovi. 

Dick sa dlho len pozeral, ničoho sa nedotýkal, potom prikývol. „Poďme sa pozrieť, či je Danny hore a funguje.“ 

Veľmi nefungoval, ale Wendy aspoň trošku spadol kameň zo srdca pri pohľade na synovu tváričku, na ktorej sa objavila radosť, keď uvidel, kto sedí na jeho posteli a trasie ho za plece. 

(ahoj, Danny, priniesol som ti darček)

(nemám narodeniny)

Wendy ich pozorovala a vedela, že sa rozprávajú, no nevedela o čom. 

Dick nahlas povedal: „Vstávaj, môj milý. Pôjdeme sa prejsť po pláži.“ 

(Dick, ona sa vrátila. Pani Masseyová z izby 217 sa vrátila)

Dick ho znovu potriasol za plece. „Hovor nahlas, Dan. Desíš mamu.“ 

„Aký je to darček?“ spýtal sa Danny. 

Dick sa usmial. „Tak je to lepšie. Rád ťa počujem a Wendy tiež.“ 

„Áno.“ Viac sa neodvážila povedať. Lebo by si uvedomili, ako sa jej trasie hlas, a báli by sa o ňu. To nechcela. 

„Kým sa vrátime, mohla by si umyť kúpeľňu,“ povedal jej Dick. „Máš gumené rukavice?“ 

Prikývla. 

„Dobre. Navleč si ich.“ 

6 

Pláž bola o tri kilometre ďalej. Okolo parkoviska stáli gýčovo vyčačkané prímorské atrakcie – stánky s koláčmi, hotdogmi aj so suvenírmi –, ale bol koniec sezóny a kšefty im nešli ktovieako. Dick a Dan mali pláž v podstate pre seba. Celou cestou autom sem držal Danny na kolenách svoj darček – podlhovastý balíček, pomerne ťažký a zabalený v striebornom papieri. 

„Keď sa trochu porozprávame, môžeš ho rozbaliť,“ povedal mu Dick. 

Kráčali tesne za čiarou vĺn, piesok tam bol tvrdý a lesklý. Danny šiel pomaly, lebo Dick bol už dosť starý. Jedného dňa zomrie. Možno už čoskoro. 

„Ešte pár rokov vydržím,“ povedal Dick. „Tým sa netráp. A teraz mi povedz o tom, čo sa stalo v noci. Nič nevynechaj.“ 

Dlho to netrvalo. Najťažšie bolo hľadať slová, ktorými by vysvetlil hrôzu, čo stále cítil, a to, ako sa tá hrôza miešala s dusivou istotou – keď ho už pani Masseyová našla, viac ho neopustí. No keďže sa rozprával s Dickom, slová vlastne nepotreboval. Aj tak ich zopár našiel. 

„Vráti sa. Viem to. Bude sa vracať a vracať a raz ma dostane.“ 

„Pamätáš sa, ako sme sa zoznámili?“ 

Dannyho zmena témy síce prekvapila, ale prikývol. Hallorann ho aj s jeho rodičmi previedol hneď v prvý deň po Peknej vyhliadke. Teraz sa mu to zdalo strašne vzdialené. 

„A pamätáš sa, ako som sa ti prvý raz ozval v hlave?“ 

„Jasné.“ 

„Čo som povedal?“ 

„Spýtal si sa ma, či chcem ísť s tebou na Floridu.“ 

„Presne. A aký to bol pocit, vedieť, že už nie si sám? Že nie si jediný?“ 

„Super pocit,“ povedal Danny. „Fakt super.“ 

„Hej,“ prikývol Hallorann. „Samozrejme, ako inak?“ 

Chvíľu kráčali bez slova. Do vĺn vbiehali malé vtáčiky –Dannyho mama ich volala pípky – a zase vybiehali von. 

„Nikdy sa ti nezdalo zvláštne, že som sa objavil, práve keď si ma potreboval?“ Pozrel na Dannyho a usmial sa. „Nie, jasné, že nie. Prečo by sa malo? Bol si dieťa, ale teraz si o niečo starší. V istom zmysle aj oveľa starší. Počúvaj ma, Danny. Svet má vo zvyku udržiavať vo veciach rovnováhu. Ja tomu verím. Existuje porekadlo: Keď je žiak pripravený, objaví sa učiteľ. Ja som bol tvoj učiteľ.“ 

„Bol si oveľa viac,“ povedal Danny a chytil Dicka za ruku. „Bol si môj priateľ. Zachránil si nás.“ 

Dick to ignoroval... aspoň to tak vyzeralo. „Moja stará mama mala ten dar tiež. Žiarila. Spomínal som ti to?“ 

„Hej. Povedal si, že ste sa dokázali dlho rozprávať a ani ste nemuseli otvoriť ústa.“ 

„To je pravda. Ona bola moja učiteľka. A ju zaúčala jej prastará mama, dávno, ešte keď existovalo otroctvo. Danny, jedného dňa príde čas a sám sa staneš učiteľom. Prídetvoj žiak.“ 

„Ak ma dovtedy nedostane pani Masseyová,“ mrzuto odvetil Danny. 

Prišli k lavičke. Dick sa posadil. „Ďalej sa neodvážim zájsť, lebo by som sa možno nevládal vrátiť. Sadni si ku mne. Chcem ti porozprávať jeden príbeh.“ 

„Nechcem počúvať príbehy,“ protestoval Danny. „Vráti sa, chápeš to? Bude sa vracať, vracať a vracať.“ 

„Zatvor ústa a otvor oči. Počúvaj učiteľa.“ Dick sa usmial a vyceril novučičké lesklé zuby. „Myslím, že pochopíš, čo ti chcem povedať. Ani zďaleka nie si hlúpy.“ 

7 

Mama Dickovej mamy – tá, ktorá mala ten dar – bývala v Clearwateri. Bola to Biela babka. Samozrejme, nie preto, že by bola beloška. Preto, že bola dobrá. Otec jeho otca býval v Dunbrie v štáte Mississippi, čo bola dedinka neďaleko Oxfordu. Žena mu zomrela dávno predtým, ako sa narodil Dick. Na černocha v tej dobe bol bohatý. Vlastnil pohrebný ústav. Dick s rodičmi ho štyrikrát do roka navštevoval a tie návštevy nenávidel. Bál sa Andyho Halloranna a volal ho – len v duchu, lebo keby to bol vyslovil, vyslúžil by si jednu po papuli – Čierny dedko. 

„Vieš niečo o pedofiloch?“ spýtal sa Dick Dannyho. „O ľuďoch, ktorí majú radi detičky, ale na sex?“ 

„Tak trochu,“ povedal opatrne Danny. Samozrejme, vedel, že sa nesmie rozprávať s cudzími ľuďmi a nikdy si k cudziemu sadnúť do auta. Lebo by mu ten cudzí človek mohol kadečo urobiť. 

„Nuž a starý Andy bol pedofil, ale ešte niečo horšie. Bol to hnusný sadista.“ 

„A to je kto?“ 

„Človek, ktorý rád spôsobuje bolesť.“ 

Danny hneď pochopil a prikývol. „Ako Frankie Listrone v škole. Robí deckám bolestivé indiánske ohne a trieska ich hánkami do hlavy. Koho nerozplače, tomu dá pokoj. A koho rozplače, tomu už nedá pokoj nikdy.“ 

„To je zlé, ale toto bolo ešte horšie.“ 

Dick sa ponoril do niečoho, čo by okoloidúcemu pripadalo ako mlčanie, ale príbeh pokračoval v podobe obrázkov a viet, ktoré ich spájali. Danny uvidel Čierneho dedka, vysokého muža v obleku rovnako čiernom ako jeho pokožka, ktorý mal na hlave zvláštny  

(fedora) 

klobúk. Videl, že má stále v kútikoch úst maličké bublinky zo slín a že oči má červené, akoby bol unavený alebo práve prestal plakať. Videl, ako brával Dicka – ktorý bol mladší ako teraz Danny, možno v rovnakom veku, ako bol Danny vtedy v zime v hoteli Pekná vyhliadka – na kolená. Ak neboli sami, iba ho pošteklil. Ak sami boli, vložil ruku Dickovi medzi nohy a stláčal mu miešok, až si Dick myslel, že odpadne od bolesti. 

„Páči sa ti to?“ dychčal mu do ucha dedko Andy. Páchli z neho cigarety a whisky White Horse. „Páči, pravdaže, každému chlapcovi sa to páči. No ak aj nie, nikomu to nepovieš. Lebo ak to povieš, ublížim ti. Popálim ťa.“ 

„Dokelu,“ vydýchol Danny. „To je hnusné.“ 

„A robil aj iné veci,“ povedal Dick. „No poviem ti iba o jednej. Dedko si po smrti svojej ženy najal pomocníčku v domácnosti. Upratovala a varila. Pri večeri vyložila všetko naraz na stôl, od šalátu až po dezert, lebo tak sa to Čiernemu dedkovi páčilo. Dezert bol vždy koláč alebo puding. Kládol sa na malý tanierik pri veľkom tanieri s večerou, aby ho človek videl a túžil po ňom, kým sa prebojoval cez to ostatné. Dedkovo nemenné pravidlo bolo, že na dezert možno pozerať, ale nemožno ho začať jesť, kým človek nedojedol každý kúsok pečeného mäsa, varenej zeleniny a zemiakovej kaše. Ešte aj výpek z mäsa, hrčkovitý a skoro bez chuti, sa musel vytrieť z taniera. Ak nezmizol, Čierny dedko mi podal kus chleba a povedal: ‚Nože ten tanier poriadne vytri, Vtáčik môj, nech sa leskne, ako keby ho pes vylízal.‘ Tak ma volal. Vtáčik. 

Niekedy som nevládal dojesť, keby čo bolo, a nedostal som koláč alebo puding. On si ho vzal a zjedol ho sám. A niekedy, keď sa mi podarilo večeru dojesť, som zistil, že si v mojom koláči alebo vanilkovom pudingu zahasil cigaretu. Robil to, lebo vždy sedel vedľa mňa. A tváril sa, že je to žart. ‚Ajaj, netrafil som do popolníka,‘ povedal. Moja mama a oco mu nikdy nič nepovedali, hoci vedeli, že aj keby to bol žart, také kruté žarty sa deťom nerobia. Ale oni sa tvárili, akoby to bolo vtipné.“ 

„To je fakt zlé,“ prikývol Danny.„Tvoji rodičia sa ťa mali zastať. Moja mama sa ma vždy zastane. Aj ocko by sa ma zastal.“ 

„Báli sa ho. A mali na to dôvod. Andy Hallorann bol zlý do špiku kostí. Povedal mi: ‚No tak, Dickie, zjedz to naokolo, veď sa neotráviš.‘ Ak som si odhryzol, povedal Nonnie – svojej gazdinej –, aby mi priniesla nový dezert. Ak som nechcel, nový som nedostal. Časom som už nedokázal dojesť žiadne jedlo, lebo sa mi vždy zdvihol žalúdok.“ 

„Mal si si koláč alebo puding presunúť na druhú stranu taniera,“ povedal Danny. 

„Isteže som to skúšal. Nie som predsa dnešný. Lenže on ho posunul naspäť s tým, že dezert sa kladie vpravo.“ Dick sa odmlčal a zadíval sa na vodu, kde sa dlhá biela loď vliekla po deliacej čiare medzi oblohou a Mexickým zálivom. „Občas, keď ma pristihol samého, pohrýzol ma. A raz, keď som pohrozil, že ak mi nedá pokoj, poviem to otcovi, zahasil mi na holej nohe cigaretu. A povedal: ‚Aj toto mu povedz a uvidíme, čo ti to pomôže. Tvoj otec už pozná moje zvyky a nikdy nepovie ani slovo, lebo je zbabelý a chce tie prachy, čo mám v banke, až sa raz pominiem, lenže ja sa ešte hodnú chvíľu pominúť nechystám.‘“ 

Danny ho s vytreštenými očami fascinovane počúval. Vždy si myslel, že príbeh o Modrofúzovi je najstrašidelnejší, že nijaký strašidelnejší už neexistuje, ale tento bol ešte horší. Pretože sa naozaj stal. 

„Niekedy mi vravel, že pozná zlého človeka, ktorý sa volá Charlie Manx, a že ak neurobím, čo chce, zatelefonuje Charliemu Manxovi a ten príde vo svojom parádnom aute a odvezie ma preč, na miesto, kam dávajú zlé deti. Potom mi dedko vložil ruku medzi nohy a začal stláčať. ‚Takže nikomu nič nepovieš, Vtáčik. Ak povieš, príde starý Charlie, zamkne ťa k ostatným deťom, ktoré ukradol, a bude ťa tam držať, až kým nezomrieš. A keď zomrieš, pôjdeš do pekla a tvoje telo bude večne horieť. Lebo si bonzoval. A je jedno, či ti niekto uverí, alebo nie, bonzovanie je bonzovanie.‘ 

Dlho som tomu starému sviniarovi veril. Nepovedal som to ani len svojej Bielej babke, tej, ktorá žiarila, lebo som sa bál, aby si nemyslela, že za to môžem ja. Keby som bol starší, nebol by som taký hlúpy, ale bol som malé decko.“ Zmĺkol. „A ešte čosi v tom bolo. Vieš čo, Danny?“ 

Danny sa dlho díval Dickovi do tváre, pátral mu v myšlienkach a obrazoch za čelom. Napokon povedal: „Chcel si, aby tvoj otec zdedil tie peniaze. Ale nezdedil.“ 

„Veru nie. Čierny dedko odkázal všetky peniaze černošskému sirotincu v Alabame a stavím sa, že viem prečo. Ale to s tým nesúvisí.“ 

„A tvoja babka to nevedela? Nedovtípila sa?“ 

„Vedela, že niečo nie je v poriadku, ale ja som to zablokoval a ona nevyzvedala. Len mi povedala, že keď budem chcieť hovoriť, ona si ma vypočuje. Danny, keď Andy Hallorann zomrel – na porážku –, bol som najšťastnejší chlapec na zemi. Mama povedala, že nemusím ísť na pohreb, že ak chcem, môžem zostať s babkou Rose, mojou Bielou babkou, ale ja som povedal, že pôjdem. To mi ver. Chcel som sa ubezpečiť, že je Čierny dedko naozaj mŕtvy. 

V ten deň pršalo. Všetci stáli okolo hrobu pod čiernymi dáždnikmi. Díval som sa na jeho rakvu – nepochybne najväčšiu a najlepšiu, akú mal –, ako klesá do jamy, a pomyslel som si, koľkokrát mi skrúcal miešok a koľko cigariet mi zahasil v koláči, ako mi tú jednu zahasil na nohe a pri večeri panoval za stolom ako nejaký starý šialený kráľ v Shakespearovej hre. Ale najmä som myslel na Charlieho Manxa – ktorého si dedko nepochybne vymyslel –, že už mu Čierny dedko nebude môcť v noci zavolať a Charlie Manx nepríde vo svojom parádnom aute a neunesie ma k svojim ukradnutým chlapcom a dievčatám. Nazrel som do hrobu – ‚Nechaj chlapca, nech to vidí,‘ povedal ocko, keď sa ma mama pokúsila stiahnuť naspäť –, zadíval som sa na rakvu v tej mokrej jame a pomyslel som si: ‚Tam dole si o dva metre bližšie k peklu, Čierny dedko, a čoskoro budeš celkom tam, tak dúfam, že ti dá diabol horiacou dlaňou tisíckrát po zadku.‘“ 

Dick siahol do vrecka nohavíc a vybral škatuľku marlboriek, ktorá mala pod celofánom zasunuté zápalky. Vložil si do úst cigaretu a musel ju so zápalkou ponaháňať, lebo sa mu triasla ruka a pery tiež. Danny žasol, lebo uvidel v Dickových očiach slzy. 

Už vedel, kam ten príbeh smeruje, a opýtal sa: „Kedy sa vrátil?“ 

Dick si zhlboka potiahol a vyfúkol dym cez usmiate pery. „Hej, to si mi nemusel vyhrabať z hlavy, však?“ 

„Nemusel.“ 

„O šesť mesiacov. Jedného dňa som sa vrátil zo školy a on ležal nahý na mojej posteli, polozhnitého vtáka mal v pozore. Povedal: ‚Poďže sem a sadni si naň, Vtáčik. Ak mi dáš tisíckrát po zadku, ja ti dám dvakrát toľko.‘ Vykríkol som, ale nebol tam nikto, kto by ma počul. Mama a oco boli v robote, mama v reštaurácii a oco v tlačiarni. Vybehol som a zabuchol som dvere. Počul som, ako Čierny dedko vstáva... buch... a kráča cez izbu... buch-buch-buch... a potom som počul...“ 

„Nechty,“ povedal Danny takmer nepočuteľným hlasom. „Škrabot nechtov na dverách.“ 

„Presne. Do izby som vošiel až večer, keď boli naši doma. Bol preč, ale zostali po ňom... stopy.“ 

„Jasné. Ako v našej kúpeľni. Lebo sa mu už kazilo telo.“ 

„Presne. Posteľ som sám prezliekol, vedel som to, lebo mi to pred dvoma rokmi ukázala mama. Povedala, že som už dosť starý a nepotrebujem gazdinú, že gazdiné sú pre malé biele deti, o aké sa starala, kým nezískala prácu hostesky v Berkinovej steakovej reštaurácii. Asi o týždeň čo nevidím? Čierny dedko si sedí v parku na hojdačke. Mal na sebe čierny oblek, ale celý pokrytý sivým oným – myslím, že to bola pleseň, ktorou mu obrastala rakva.“ 

„Hej,“ prikývol Danny krehkým šepotom. Viac zo seba nedostal. 

„No mal rozopnutý rázporok a všetko mu viselo von. Nerád ti to hovorím, Danny, si primladý, aby si také niečo počúval, ale musíš sa to dozvedieť.“ 

„Vtedy si šiel za Bielou babkou?“ 

„Musel som. Lebo som vedel to, čo vieš ty – že sa bude stále vracať. Nie ako... Danny, už si niekedy videl mŕtvych ľudí? Myslím normálnych mŕtvych ľudí.“ Zasmial sa, lebo to znelo zvláštne. Aj Dannymu. „Duchov.“ 

„Zopárkrát. Raz takí traja stáli na ceste, ktorú križovali koľajnice. Dvaja chlapci a jedno dievča. Tínedžeri. Myslím... Asi tam zahynuli.“ 

Dick prikývol. „Väčšinou sa držia blízko miesta, kde prešli na druhú stranu, až si napokon zvyknú, že sú mŕtvi, a poberú sa preč. Takí boli niektorí v Peknej vyhliadke, ktorých si videl aj ty.“ 

„Viem.“ Úľava, že sa o týchto veciach môže s niekým rozprávať – navyše s tým, ktorý o nich vie –, bola neopísateľná. „A raz som videl ženu v reštaurácii. Vieš, v takej, kde sú stoly vonku na chodníku.“ 

Dick znovu prikývol. 

„Nebola priesvitná, ale nikto iný ju nevidel, a keď čašníčka prisunula stoličku, kde tá pani sedela, k stolu, duch zmizol. Aj ty ich občas vidíš?“ 

„Už roky som ich nevidel, ale ty žiariš silnejšie ako ja. S vekom to trochu slabne...“ 

„Super,“ nadšene prikývol Danny. 

„... ale aj keď dospeješ, ešte ti toho podľa mňa dosť zostane, lebo na začiatku si mal veľmi veľa. Normálni duchovia nie sú ako žena, ktorú si videl v izbe 217 a potom vo svojej izbe. Je to tak, však?“ 

„Je,“ vzdychol Danny. „Pani Masseyová je ozajstná. Necháva za sebou kúsky svojho tela. Ty si ich videl. Aj mama... a mama nežiari.“ 

„Vráťme sa,“ povedal Dick. „Mal by si sa pozrieť, čo som ti priniesol.“ 

8 

Návrat na parkovisko bol ešte pomalší, lebo Dick sa zadychčal. „Cigarety,“ povedal. „Radšej s nimi nezačínaj, Danny.“ 

„Mama fajčí. Myslí si, že o tom neviem, ale viem. Dick, čo spravila tvoja Biela babka? Niečo urobiť musela, keď ťa Čierny dedko nedostal.“ 

„Dala mi darček, presne taký, aký teraz dám ja tebe. Učiteľ to vždy urobí, keď je žiak pripravený. Vieš, poznanie je darček. Najlepší, aký človek môže dať alebo dostať. 

Ona ani nevyslovila jeho meno. Žiadny dedko Andy, volala ho...“ Dick sa uškrnul, „proste úchyl. Povedal som jej to, čo si povedal ty, že on nie je duch, že je ozajstný. A ona na to, že áno, je to pravda, lebo mu s tým pomáham ja. Svojím žiarením. Vysvetlila mi, že niektorí duchovia – najmä nahnevaní – z tohto sveta nechcú odísť, lebo vedia, že to, čo ich čaká, je ešte horšie. Väčšina takých duchov napokon skape od hladu, jednoducho zanikne, ale niektorí si nájdu potravu. ‚Žiarenie, Dick,‘ hovorila mi, ‚to je ich potrava. Ty toho úchyla živíš. Nechceš to robiť, ale robíš to. Je ako komár, ktorý okolo teba bude krúžiť, stále si na teba sadať a cicať ti krv. S tým nič neurobíš. Môžeš len to, po čo si k tebe chodí, obrátiť proti nemu.‘“ 

Vrátili sa ku cadillacu. Dick odomkol dvere, posadil sa za volant a vydýchol si. „Kedysi som prešiel pätnásť kilákov peši a sedem som ešte prebehol. Dnes mi stačí krátka prechádzka po pláži a chrbtica ma bolí, akoby ma do nej kopol kôň. No, Danny, rozbaľ si darček.“ 

Danny stiahol strieborný papier a objavil pod ním skrinku z nazeleno namaľovaného kovu. Vpredu, pod západkou, bola kľúčová dierka. 

„Fíha, super!“ 

„Páči sa ti? Dobre. Western Auto, tam som ju kúpil. Stopercentná americká oceľ. Tá, ktorú mi dala babka Rose, mala visaciu zámku a malý kľúčik, ktorý som nosieval okolo krku, ale to už bolo dávno. Sme v osemdesiatych rokoch, v modernej dobe. Vidíš ten číselník? Naťukáš päť čísel, o ktorých vieš, že ich nikdy nezabudneš, potom stlačíš tento gombík s nápisom SET. A potom naťukáš ten kód vždy, keď budeš chcieť skrinku otvoriť.“ 

Danny bol nadšený. „Vďaka, Dick! Budem si do nej ukladať svoje obľúbené veci!“ Myslel tým svoje najlepšie bejzbalové karty, skautský odznak s kompasom, zelený kamienok pre šťastie, obrázok, na ktorom bol s otcom na trávniku pred činžiakom v Boulderi, kde bývali predtým, ako otec dostal robotu v hoteli Pekná vyhliadka. Predtým, ako sa všetko pokazilo. 

„To je v poriadku, Danny, nato ti ju dávam, ale musíš urobiť ešte niečo.“ 

„Čo?“ 

„Musíš túto skrinku dôkladne spoznať. Zvonku, zvnútra. Nielen očami, ale aj hmatom. Celú si ju ohmataj. Potom do nej strč nos, či nejako vonia. Musí byť tvojou najbližšou priateľkou, aspoň istý čas.“ 

„Prečo?“ 

„Pretože presne takú si vložíš do mysle. Len ešte lepšiu. A nabudúce, keď sa ukáže tá suka Masseyová, budeš na ňu prichystaný. Poviem ti, ako to máš urobiť. Presne ako mi to povedala moja Biela babka.“ 

Danny cestou do bytu veľa nenahovoril. Mal o čom premýšľať. Darček – špeciálnu kovovú skrinku so zámkou – si držal na kolenách. 

9 

Pani Masseyová sa vrátila o týždeň. Danny ju znovu našiel v kúpeľni, tentoraz vo vani. Vôbec ho to neprekvapilo. Napokon, vo vani aj zomrela. Tentoraz neutiekol. Tentoraz vošiel dnu a zatvoril dvere. S úsmevom kývala, nech len ide bližšie. Danny šiel a usmieval sa tiež. Z vedľajšej miestnosti počul televízor. Mama pozerala seriál Traja do partie. 

„Dobrý deň, pani Masseyová,“ povedal Danny. „Niečo som vám priniesol.“ 

V poslednej chvíli to pochopila a začala vrieskať. 

10 

O chvíľu mu na dvere klopala mama. „Danny? Si v poriadku?“ 

„Jasné, mami.“ Vaňa bola prázdna. Bolo v nej trochu slizu, ale Danny si pomyslel, že ten ľahko vyčistí. Stačí trochu vody a sliz skončí v odtoku. „Treba ti na záchod? Onedlho vyjdem.“ 

„Nie... ja len... Zdalo sa mi, že ma voláš.“ 

Danny chytil do ruky zubnú kefku a otvoril dvere. „Som stopercentne v pohode. Vidíš?“ Široko sa na ňu usmial. Šlo to ľahko, keď už pani Masseyová zmizla. 

Z tváre jej zmizol utrápený výraz. „Dobre. Vyčisti si aj zadné zuby. Tam sa schováva najviac zvyškov jedla.“ 

„Viem, mami.“ 

Zo svojej hlavy, z odľahlého kúta, kde mal na osobitnej poličke odložené dvojča svojej špeciálnej skrinky, počul Danny tlmené vrieskanie. Neprekážalo mu. Pomyslel si, že čoskoro prestane, a mal pravdu. 

11 

O dva roky, v posledný deň pred voľnom, čo je každý rok pri príležitosti Dňa vďakyvzdania, sa uprostred opusteného schodiska v Alafijskej základnej škole Dannymu Torranceovi zjavil Horace Derwent. Na pleciach saka mal konfety. Z jednej hnijúcej ruky mu visela malá čierna maska. Smrdel hrobom. „Skvelý večierok, čo?“ poznamenal. 

Danny sa obrátil a veľmi, veľmi rýchlo odišiel. 

Po škole zatelefonoval do reštaurácie v Key Weste, kde pracoval Dick. „Zase ma našiel jeden, čo ušiel z Peknej vyhliadky. Koľko skriniek môžem mať, Dick? Myslím v hlave.“ 

Dick sa zasmial. „Koľko len chceš, môj milý. To je na žiarení krásne. Myslíš, že Čierny dedko je jediný, ktorého som musel zamknúť?“ 

„Oni v tých skrinkách zomrú?“ 

Tentoraz sa neozval smiech. Tentoraz odpovedal Dick s takým chladom, aký uňho Danny ešte nepočul. „Tebe na tom záleží?“ 

Nezáležalo. 

Keď sa mu dávny majiteľ Peknej vyhliadky zjavil znovu, krátko po Novom roku, a tentoraz v šatníku v Dannyho izbe, Danny bol pripravený. Vošiel do šatníka a zatvoril za sebou dvere. Krátko nato sa vedľa skrinky s pani Masseyovou ocitla na poličke v jeho hlave iná zamknutá skrinka. Ozýval sa buchot a aj farbisté kliatby, ktoré si Danny zapamätal, keby ich neskôr potreboval použiť. Čoskoro to prestalo. Z Derwentovej skrinky aj zo skrinky pani Masseyovej sálalo len ticho. Či tí dvaja žili (svojím životom nemŕtvych), to už nebolo dôležité. 

Dôležité bolo, že sa nemohli dostať von. Bol v bezpečí. 

Aspoň si to vtedy myslel. Samozrejme, myslel si aj to, že si nikdy nevypije, nie po tom, čo alkohol spravil s jeho otcom. 

Niekedy to človek jednoducho neodhadne. 

Štrkáč 

1 

Volala sa Andrea Steinerová, mala rada filmy, ale nemala rada mužov. To sa dalo čakať, lebo otec ju prvý raz znásilnil, keď mala osem rokov. A rovnaký počet rokov v tom pokračoval. Potom to ukončila, najskôr mu prebodla gule, jednu po druhej, pletacou ihlicou svojej matky, a potom tú istú ihlicu, červenú a mokrú, zasunula do ľavej očnej jamky svojho rodiča a mučiteľa. S guľami to šlo ľahko, lebo spal, ale bolesť ho zobudila aj napriek jej výnimočnému nadaniu. Bola však urastená a on bol opitý. Zvalila sa naňho a udržala ho v ľahu váhou svojho tela, kým mu uštedrila úder z milosti. 

Teraz mala štyrikrát osem rokov, bola pútničkou po tvári Ameriky a v Bielom dome vystriedal pestovateľa arašidov bývalý herec. Tento nový mal herecky nerealistické čierne vlasy a herecky šarmantný, nedôveryhodný úsmev. Andi videla v telke jeden z jeho filmov. Budúci prezident v ňom hral muža, ktorý stratil nohy, keď ho prešiel vlak. Predstava beznohého muža sa jej páčila – muž bez nôh vás nedobehne a neznásilní. 

Filmy, to bolo ono. Filmy človeka unášali z reality. Na pukance a šťastný koniec sa dalo spoľahnúť. Musela ísť s mužom, aby to bolo rande a on všetko zaplatil. Tento film bol dobrý, bitky, bozky a hlasná hudba. Volal sa Dobyvatelia stratenej archy. Muž, ktorý s ňou prišiel tentoraz, jej strčil ruku pod sukňu a vysunul ju hore po nahom stehne, ale to jej neprekážalo, ruka nie je vták. Stretla ho v bare. Väčšinu mužov, ktorí s ňou šli na rande, stretávala v baroch. Objednal jej drink, ale drink zadarmo ešte nie je rande. To je len balenie. 

O čom to je? spýtal sa jej a prešiel jej prstom po ľavom ramene. Mala oblečenú blúzku bez rukávov, aby bolo vidieť tetovanie. Rada to tetovanie ukazovala, keď chcela ísť na rande. Ukazovala ho mužom. Muži ho považovali za sexi. Dala si ho spraviť v San Diegu rok po tom, čo zabila svojho otca. 

Je to had, povedala. Štrkáč. Nevidíš tie zuby?

Samozrejme, že ich videl. Boli to veľké zuby, príliš veľké pre hadiu hlavu. Z jedného sa chystala spadnúť kvapka jedu. 

Bol to podnikateľský typ v drahom obleku, s hrivou dozadu začesaných prezidentských vlasov a v to popoludnie sa odtrhol od papierovania, ktoré považoval za prácu. Vlasy boli takmer biele, nie čierne, a vyzeral tak na šesťdesiat. Skoro dvakrát taký starý ako ona. Ale mužom na veku nezáleží. Bolo by mu fuk, keby nemala tridsaťdva, ale hoci šestnásť. Alebo osem. Spomenula si, čo raz povedal jej otec: Pre mňa je dosť stará každá, ktorá sa vie sama vycikať.

Jasné, že ich vidím, povedal muž, ktorý teraz sedel vedľa nej, ale čo to znamená?

Možno to zistíš, odpovedala Andi. Špičkou jazyka sa dotkla hornej pery. Mám ešte jedno tetovanie. Na inom mieste.

Ukážeš mi ho?

Možno. Máš rád filmy?

Zamračil sa. Čo tým myslíš?

Chceš so mnou randiť, nie?

Vedel, čo to znamená – alebo aspoň čo to má znamenať. V tomto podniku boli aj iné dievčatá, a keď hovorili o randení, mysleli len jedno. Lenže Andi myslela niečo iné. 

Jasné. Si kočka.

Tak ma pozvi na rande. Na skutočné rande. V kine Rialto hrajú Dobyvateľov stratenej archy. 

Predstavoval som si skôr ten malý hotel dva bloky odtiaľto, miláčik. Izbu s barom a balkónom, miláčik. Čo povieš? 

Priložila mu pery k uchu a dala si záležať, aby sa jej prsníky pritisli k jeho ramenu. Možno potom. Najskôr ma vezmi do kina. Zaplať mi vstupné a kúp mi pukance. V tme sa viem rozvášniť.

A teraz boli tu, Harrison Ford sa na plátne týčil ako mrakodrap a práskal bičom v púštnom prachu. Starý chlap s prezidentskými vlasmi mal ruku pod jej sukňou, ale ona si na kolená pevne položila vedierko s pukancami, aby sa dostal takmer na tretiu métu, ale nie celkom do cieľa. Pokúšal sa posunúť vyššie a to bolo protivné, lebo ona chcela vidieť koniec filmu a zistiť, čo je v stratenej arche. Takže... 

2 

O druhej popoludní v bežný pracovný deň bolo kino takmer prázdne, ale dva rady za Andi Steinerovou a jej spoločníkom sedeli traja ľudia. Dvaja muži, jeden dosť starý a jeden na začiatku stredného veku (hoci vzhľad občas klame), medzi nimi žena, mimoriadna krásavica. Mala vysoké lícne kosti, sivé oči a alabastrovú pleť. Hustú hrivu čiernych vlasov si stiahla vzadu širokou zamatovou stuhou. Zvyčajne nosila klobúk – ošumelý cylinder –, ale v ten deň si ho nechala v karavane. Do kina sa cylindre nenosia. Volala sa Rose O’Harová, ale kočovnícka rodina, s ktorou putovala, ju volala Klobučníčka Rose. 

Muž na začiatku stredného veku sa volal Barry Smith. Hoci bol stopercentný beloch, v tej istej rodine ho poznali ako Číňana Barryho, lebo mal mierne šikmé oči. 

„Teraz sa dívaj,“ povedal. „Je to zaujímavé.“ 

„Zaujímavý je skôr ten film,“ zašomral starec – Dedko Fiškus. Ale to bola len jeho zvyčajná ufrflanosť. Aj on pozoroval párik o dva rady nižšie. 

„Dúfam, že to bude zaujímavé,“ povedala Rose, „lebo tá žena nie je zase až taká sexica. Trošku možno, ale...“ 

„A ide na to, ide na to,“ povedal Barry, keď sa Andi nahla a priložila pery k uchu svojho spoločníka. Barry sa vyškieral a ruka zostala zabudnutá v škatuľke s gumenými medvedíkmi. „Už trikrát som sa díval, ako to urobila, a stále ma to fest baví.“ 

3 

Ucho pána Podnikateľa upchával chumáč drsných bielych chlpov a maz farby výkalov, ale Andi sa tým nedala odradiť. Chcela toto mesto zraziť na kolená a zatiaľ mala len nebezpečne nízku hladinu osobných financií. „Nie si unavený?“ zašepkala do odporného ucha. „Nechce sa ti spať?“ 

Mužovi okamžite klesla hlava na hrudník a začal chrápať. Andi si siahla pod sukňu, vytiahla odtiaľ ochabujúcu ruku a položila ju na bočné operadlo. Potom siahla pod očividne drahé sako, ktoré mal pán Podnikateľ na sebe, a začala s prehliadkou. Peňaženku nosil v ľavom vnútornom vrecku. V pohode. Aspoň nemusí zariadiť, aby sa zdvihol z toho tlstého zadku. Keď zaspali, ťažko sa s nimi pohybovalo. 

Otvorila peňaženku, vytriasla na dlážku kreditné karty a chvíľu si prezerala fotografie – pán Podnikateľ s kŕdľom iných obéznych pánov Podnikateľov na golfovom ihrisku, pán Podnikateľ s manželkou, omnoho mladšou pani Podnikateľovou, obaja pred vianočným stromčekom v spoločnosti jedného syna a dvoch dcér. Dcérky mali santovské čapice a rovnaké šatočky. Zrejme ich neznásilňoval, ale nebolo to ani úplne vylúčené. Muži znásilnia vždy, keď sa im to prepečie, to sa už Andi naučila. Otcovské ponaučenie, tak sa to dalo nazvať. 

V priehradke na bankovky našla vyše dvesto dolárov. Dúfala, že tam bude ešte viac – bar, kde sa stretli, bol pôsobiskom lepších kuriev ako podniky pri letisku, ale na štvrtkové popoludňajšie predstavenie to zase nebolo zlé. Vždy sa našli muži, čo radi vzali pekné dievča do kina na poriadne pomuckanie, ktoré brali len ako predohru.Dúfali, že je to len predohra. 

4 

„Okej,“ zamrmlala Rose a zdvihla sa. „Presvedčil si ma. Skúsme to.“ 

Ale Barry ju zastavil, položil jej dlaň na predlaktie. „Nie, počkaj. Dívaj sa. Nasleduje to najlepšie.“ 

5 

Andi sa znovu naklonila k odpornému uchu a zašepkala: „Zaspi ešte hlbšie. Najhlbšie, ako dokážeš. Bolesť, ktorú pocítiš, bude len sen.“ Otvorila kabelku a vytiahla z nej nôž s perleťovou rukoväťou. Bol malý, ale čepeľ mal ostrú ako britva. „Čo bude tá bolesť?“ 

„Len sen,“ zamumlal pán Podnikateľ do uzla na kravate. 

„Super, srdiečko.“ Objala ho jednou rukou okolo pliec a rýchlo mu vyrezala do pravého líca véčko – do líca takého tučného, že sa čoskoro zjednotí s tukovitým podbradkom. Chvíľu v náhodnom svetle farebného snového lúča, čo vychádzal z premietačky, obdivovala svoje dielo. Z véčka sa vyvalila krv. Prebudí sa s tvárou ako v ohni, so zakrvaveným pravým rukávom drahého obleku a s nutnosťou zájsť na pohotovosť. 

A ako to vysvetlí manželke? Ach, ty si určite niečo vymyslíš. No ak si nezaplatíš plastickú operáciu, vždy keď sa pozrieš do zrkadla, uvidíš moju značku. A zakaždým, keď sa vyberieš do barov baliť neznáme dievčatá, spomenieš si, ako ťa pohrýzol štrkáč. Štrkáč v modrej sukni a bielej blúzke bez rukávov. 

Dve päťdesiatky a päť dvadsiatok si strčila do kabelky, zaklapla ju a chystala sa vstať, keď jej na plece dopadla cudzia ruka a nejaká žena jej zamrmlala do ucha: „Zdravím, drahá. Zvyšok filmu si môžeš dopozerať inokedy. Teraz pôjdeš s nami.“ 

Andi sa pokúsila obrátiť, ale čiesi ruky jej zovreli hlavu. Strašné na nich bolo, že ju zvierali vnútri. 

Od tej chvíle – až kým sa neocitla v Rosinom karavane a na pustnúcom táborisku na okraji tohto stredozápadného mesta – sa všetko prepadlo do tmy. 

6 

Keď sa prebudila, Rose jej ponúkla čaj a dlho sa s ňou rozprávala. Andi všetko počula, ale všímala si najmä svoju únoskyňu. Žena bola, veľmi mierne povedané, impozantná. Klobučníčka Rose merala viac ako meter osemdesiat, na dlhých nohách mala dole zúžené biele nohavice a pod tričkom s logom UNICEF-u a nápisom Čokoľvek pre záchranu dieťaťa pevné prsníky. Na tvári mala výraz pokojnej kráľovnej, slávnostný a nevzrušený. Vlasy, teraz rozpustené, jej padali do polovice chrbta. Obdratý cylinder sa k nej nehodil, ale inak to bola najkrajšia žena, akú kedy Andi Steinerová videla. 

„Rozumela si, čo ti hovorím? Andi, ponúkam ti príležitosť a neber to na ľahkú váhu. Uplynulo najmenej dvadsať rokov, odkedy sme niekomu ponúkli to isté, čo teraz tebe.“ 

„A čo ak poviem nie? Čo urobíte? Zabijete ma? A vezmete si túto...“ Ako to nazvala? „Túto paru?“ 

Rose sa usmiala. Pery mala sýtočervené, koralové. Andi, ktorá sama seba považovala za asexuálnu, sa v duchu pristihla, že uvažuje, ako by asi chutil ten rúž. 

„Nemáš dosť pary, aby to stálo za námahu, drahá, a to, čo máš, by malo od lahôdky ďaleko. Chutilo by to asi tak, ako chutí mäso starej vybehanej kravy vidlákovi.“ 

„Komu?“ 

„Kašli na to, len počúvaj. Nezabijeme ťa. Ak povieš nie, vymažeme ti z pamäti spomienku na tento milý rozhovor. Preberieš sa na krajnici pred nejakým zapadákovom – Topekou, možno dokonca Fargom – bez peňazí a bez dokladov, bez potuchy, ako si sa tam dostala. Ako posledné si budeš pamätať, že si prišla do kina s tým mužom, ktorého si okradla a znetvorila.“ 

„Znetvorila? Zaslúžil si to!“ odvrkla Andi. 

Rose sa postavila na špičky a natiahla sa, až sa rukami dotkla strechy karavanu. „To je tvoja vec, bábika. Ja nie som tvoja psychiatrička.“ Nemala na sebe podprsenku, Andi videla, ako sa jej o tričko obtierajú bradavky. „No niečo by si mala zvážiť – oberieme ťa o talent, o peniaze a o tvoje nepochybne falošné doklady. Keď nabudúce navrhneš mužovi, aby si v tmavom kine pospal, obráti sa k tebe a spýta sa, čo tým, doboha, myslíš.“ 

Andi pocítila studený pramienok strachu. „To nemôžete.“ No pamätala si tie strašidelne silné ruky, ktoré jej siahli do mozgu, a bola si pomerne istá, že táto žena by to dokázala. Možno by pri tom potrebovala pomoc priateľov, tých v karavanoch a prívesoch, ktoré sa hrčili okolo tohto ako prasiatka pri ceckoch ošípanej, ale inak áno, dokázala by to. 

Rose jej námietku ignorovala. „Koľko máš rokov, drahá?“ 

„Dvadsaťosem.“ Od tridsiatky svoj vek zahmlievala. 

Rose na ňu s úsmevom mlčky pozrela. Andi päť sekúnd pozerala do tých prekrásnych sivých očí a musela sklopiť pohľad. No vtedy jej zrak padol na tie hladké prsníky, nespútané, a predsa hrdo vztýčené. A keď znovu pozrela hore, oči sa jej dostali len po pery tej ženy. Tie koralové pery. 

„Máš tridsaťdva,“ opravila ju Rose. „Trošku to vidieť, lebo máš tvrdý život. Žiješ na úteku. Ale si stále pekná. Ak zostaneš s nami, ak sa k nám nasťahuješ, o desať rokov budeš mať naozaj dvadsaťosem.“ 

„To je nemožné.“ 

Rose sa usmiala. „O sto rokov budeš vyzerať aj sa cítiť na dvadsaťpäť. Až kým neprijmeš paru. Potom budeš mať znovu dvadsaťosem, ibaže sa budeš cítiť o desať rokov mladšie. A paru budeš prijímať často. Budeš žiť dlho, zachováš si mladosť a budeš dobre jesť – toto všetko ti ponúkame. Ako to znie?“ 

„Pridobre, aby to bola aj pravda,“ povedala Andi. „Ako tie inzeráty, ktoré ťa presviedčajú, že životnú poistku si obstaráš aj za desať dolárov.“ 

V podstate to vystihla. Rose jej neklamala (zatiaľ), ale kadečo zamlčala. Napríklad to, že pary je občas nedostatok. Že Premenu každý neprežije. Rose tipovala, že táto by to prežiť mohla, a Orech, felčiar Pravých, to opatrne potvrdil, no nič nebolo isté. 

„A ako sa to s tými tvojimi kamošmi vlastne voláte?“ 

„Nie sú to moji kamoši, je to moja rodina. Sme Uzol.“ Rose si preplietla prsty a zdvihla ruky Andi pred tvár. „Čo sa zviaže, už sa nikdy nerozviaže. To musíš pochopiť.“ 

Andi, ktorá už vedela, že raz znásilnené dievča zostane navždy znásilnené, to chápala dokonale. 

„Mám vlastne nejakú inú možnosť?“ 

Rose pokrčila plecami. „Len zlé možnosti, drahá. No bude to ľahšie, ak to chceš. Premena sa tým uľahčí.“ 

„Bolí to? Tá premena?“ 

Rose sa usmiala a vyslovila prvú jednoznačnú lož. „Ani trochu.“ 

7 

Letná noc na okraji istého stredozápadného mesta. 

Niekde sa ľudia pozerali, ako Harrison Ford práska bičom, niekde sa herec, z ktorého sa stal prezident, nepochybne usmieval tým nedôveryhodným úsmevom, ale tu, na tomto táborisku, ležala Andi Steinerová na záhradnom ležadle kúpenom v diskonte, zaliata svetlom z reflektorov Rosinho karavanu a z Winnebaga, ktorý zase patril niekomu inému. Rose jej už vysvetlila, že hoci Pravému uzlu patrí niekoľko táborísk, toto medzi nimi nie je. Ale muž, ktorého vyslali dopredu, dokázal takéto miesta prenajať – miesta na pokraji insolventnosti. Ameriku postihla recesia, ale pre Pravých peniaze nepredstavovali problém. 

„Kto je ten, koho ste poslali dopredu?“ spýtala sa Andi. 

„Ach, to je veľmi presvedčivý človek,“ s úsmevom odpovedala Rose. „Ten by presvedčil aj vtáky, aby zlietli zo stromov. Onedlho sa s ním zoznámiš.“ 

„Je to tvoj frajer?“ 

Rose sa na tom zasmiala a pohladkala Andi po líci. Ten dotyk prebudil v Andinom bruchu žeravého červíčka vzrušenia. Bolo to šialenstvo, ale bolo to tak. „Trochu sa bojíš, čo? Myslím, že to zvládneš.“ 

Možno áno, ale Andi na ležadle už necítila vzrušenie, len strach. V hlave sa jej rojili zábery zo správ, reportáže o telách nájdených niekde v jarku, telách nájdených na čistinkách v lese, telách nájdených na dne vyschnutých studní. Ženy a dievčatá. Takmer všetky boli ženy a dievčatá. Nedesila ju Rose – nie úplne – a navyše tu boli aj iné ženy, no boli tu i muži. 

Rose si k nej kľakla. Žiara reflektorov jej mala z tváre vyrobiť drsný, škaredý terén plný čiernych a bielych plôch, opak bol však pravdou: ešte ju skrášlila. Rose znovu pohladkala Andi po líci. „Žiadny strach,“ povedala. „Len žiadny strach.“ 

Obrátila sa k žene medzi ostatnými, bledastej peknej stvore, ktorú Rose volala Tichá Sarey, a prikývla. Aj Sarey kývla hlavou a vošla do Rosinho monštruózneho karavanu. Ostatní sa rozostavili do kruhu okolo ležadla. Andi to znervóznilo. Bolo na tom niečo... rituálne obetné. 

„Žiadny strach, onedlho budeš jednou z nás, Andi. Zjednotíš sa s nami.“ 

Jedine, pomyslela si Rose, že by si zaradila spiatočku. V tom prípade spálime tvoje oblečenie v peci za verejnými záchodmi a zajtra sa poberieme ďalej. Kto neriskuje, nič nemá. 

No dúfala, že to tak nedopadne. Táto mladá sa jej páčila a uspávač sa vždy zíde. 

Sarey sa vrátila s kovovou kanistrou, ktorá vyzerala ako termoska. Podala ju Rose a tá odskrutkovala červený vrchnák. Pod ním bol náustok a ventil. Andi pripadala tá kanistra ako neoznačená plechovka s repelentom proti hmyzu. Najskôr chcela vystreliť z ležadla a vziať nohy na plecia, potom si spomenula na kino. Na ruky, ktoré jej siahli do hlavy a pridržali ju na mieste. 

„Dedko Fiškus?“ oslovila ho Rose. „Povedieš nás?“ 

„Rád.“ Bol to ten starec z kina. Dnes večer mal na sebe ružové nafúknuté bermudy, biele podkolienky, ktoré mu zakrývali celé chlpaté lýtka, a na nohách kristusky. Andi si povedala, že vyzerá, akoby prežil dva roky v koncentráku. Zdvihol ruky a ostatní ho napodobnili. Takto spojení a na pozadí križujúcich sa reflektorov áut vyzerali ako figúrky z čudnej papierovej vystrihovačky. 

„Sme Pravý uzol,“ povedal. Hlas, ktorý mu vychádzal z prepadnutého hrudníka, sa už nechvel, bol hlboký a zvučný, hlas omnoho mladšieho a mocnejšieho muža. 

„Sme Pravý uzol,“ odpovedali. „To, čo je zviazané, nech sa nikdy nerozviaže.“

„Tu je žena,“ pokračoval Dedko Fiškus. „Pridá sa k nám? Zviaže svoj život s naším životom, bude jednou z nás?“ 

„Odpovedz áno,“ povedala jej Rose. 

„Á-áno,“ vykoktala Andi. Srdce jej už nebilo, ale vibrovalo ako napnutý drôt. 

Rose zvrtla ventilom na kanistre. Ozval sa tichý ľútostivý vzdych a z otvoru unikol obláčik striebornej hmly. Nerozptýlil sa však v ľahkom večernom vetríku, zostal visieť nad nádobou, až kým sa Rose nenahla dopredu, nenašpúlila tie fascinujúce koralové pery a jemne nefúkla. Chumáčik hmly – trochu pripomínal bublinu z komiksu, ale bez vpísaných slov – preplával vzduchom a zostal visieť nad Andinou dohora obrátenou tvárou a vytreštenými očami. 

„Sme Pravý uzol a vždy pretrváme,“ vyhlásil Dedko Fiškus. 

„Sabbatha hanti,“ odpovedali ostatní. 

Hmla začala veľmi pomaly zostupovať nižšie. 

„Sme vyvolení.“ 

„Lodsam hanti,“ odpovedali. 

„Zhlboka vdýchni,“ povedala Rose a jemne pobozkala Andi na líce. „Uvidíme sa na druhom brehu.“ 

Možno.

„Sme šťastlivci.“ 

„Cahanna risone hanti.“

A potom všetci zborovo: „Sme Pravý uzol a sme...“ 

Lenže tu ich Andi prestala vnímať. Strieborná hmota sa jej usadila na tvári a bola studená, veľmi studená. Keď ju vdýchla, hmota nadobudla akýsi temný život a začala v nej kričať. Dieťa vytvorené z hmly – nevedela, či je to chlapec, alebo dievča – sa pokúšalo uniknúť, ale niekto ho rezal. Rezala ho Rose, kým ostatní stáli tesne okolo nej (ako uzol) a svietili desiatkami bateriek na vraždu v spomalenom zábere. 

Andi sa pokúsila vyskočiť z ležadla, ale nemala ako, lebo by na to potrebovala telo. A jej telo zmizlo. Na jeho mieste zostala len bolesť v tvare ľudskej bytosti. Bolesť, ktorú vyžarovalo umieranie toho dieťaťa a aj jej vlastné. 

Prijmi ju. Tá myšlienka bola ako studený obklad priložený na páliacu ranu, ktorou sa stalo jej telo. Inak neprejdeš.

Nemôžem, ja som pred touto bolesťou utekala celý život.

Azda je to tak, no teraz už nemáš kam utekať. Prijmi ju. Prehltni ju. Prijmi paru, inak zomrieš.

8 

Praví stáli so zdvihnutými rukami a prespevovali staré slová: sabbatha hanti, lodsam hanti, cahanna rosine hanti. Dívali sa, ako tam, kde bol hrudník Andi Steinerovej, jej blúzka spľasla a sukňa spadla ako zatvárajúce sa ústa. Dívali sa, ako sa jej tvár zmenila na mliečne sklo. Ale oči zostali, vznášali sa ako drobné balóniky na priesvitných nitkách nervov. 

Ale aj tie zmiznú, pomyslel si Orech. Nie je dosť silná. Myslel som si, že možno bude, no pomýlil som sa. Možno sa raz alebo dvakrát vráti, no potom zaradí spiatočku. Nezostane z nej nič, len oblečenie. Pokúsil sa rozpamätať na vlastnú Premenu a spomenul si len na to, že mesiac bol v splne a namiesto reflektorov ich osvetľovala vatra. Vatra, odfrkujúce kone... a bolesť. Dá sa zapamätať bolesť? Podľa neho skôr nie. Človek vie, že také niečo cítil, že tým trpel, ale to je niečo iné. 

Andina tvár sa znovu vynorila ako tvár ducha nad stolom okultistu. Blúzku opäť napli krivky, sukňa sa nadula, keď sa na svet vrátili jej boky a stehná. V agónii zvrieskla. 

„Sme Pravý uzol a vždy pretrváme,“ prespevovali v križujúcich sa reflektoroch karavanov. „Sabbatha hanti. Sme vyvolení, lodsam hanti. Sme šťastlivci, cahanna risone hanti.“ Budú takto pokračovať, kým sa to neskončí – jedným alebo druhým spôsobom. Tak či onak to dlho nepotrvá. 

Andi sa zase strácala. Z jej mäsa sa stalo zahmlené sklo, cez ktoré videli Praví jej kostru, úškľabok jej lebky. V tom úškľabku sa lesklo niekoľko strieborných zubných plomb. Jej oči bez tela sa divoko krútili v už neexistujúcich jamkách. Stále vrieskala, ale teraz bol ten zvuk tenký a obklopený ozvenou, akoby prichádzal z diaľky, z nejakej odľahlej siene. 

9 

Rose si pomyslela, že to vzdá, lebo to robievajú, keď už nevládzu znášať bolesť, ale táto tu mala výdrže za koňa. Znovu sa zhmotnila, celý čas pri tom kričala. Jej opäť prítomné ruky chytili Rose so silou šialenca a strhli ju dole. Rose sa naklonila dopredu, sotva si uvedomovala, že ju to bolí. 

„Viem, čo chceš, bábika. Vráť sa a dám ti to.“ Priblížila pery k Andiným ústam a pohladkala ju jazykom po hornej pere, až sa tá pera zmenila na hmlu. Ale oči zostali a upierali sa do Rosiných. 

„Sabbatha hanti,“ opakovali. „Lodsam hanti. Cahanna risone hanti.“

Andi sa vrátila, okolo vyvalených očí plných bolesti jej narástla tvár. Za ňou nasledovalo telo. Rose chvíľu videla kosti rúk, kostičky v prstoch, ktoré ju držali za ruky, a potom sa znovu obalili mäsom. 

Rose ju opäť pobozkala. Andi aj v bolestiach zareagovala a Rose vdýchla mladšej žene do krku vlastnú esenciu. 

Túto chcem. A čo chcem, to vždy dostanem.

Andi sa už zase rozplývala, ale Rose cítila, že sa proti tomu vzpiera. Že získava prevahu. Že sa sýti kričiacou životnou silou, ktorú vtiahla do hrdla a do pľúc, že ju už od seba neskúša odtlačiť. 

Prvý raz prijíma paru. 

10 

Najnovšia členka Pravého uzla strávila tú noc v posteli Rose O’Harovej a prvý raz v živote objavila v sexe aj niečo iné ako hrôzu a bolesť. Od kričania na záhradnom ležadle ju škriabalo v hrdle, ale teraz kričala zase, keď jej tento nový pocit – slasť rovnako intenzívna ako bolesť pri Premene – zachvátil telo a ono akoby znovu spriesvitnelo. 

„Len krič, koľko chceš,“ povedala Rose a pozrela na ňu spomedzi jej stehien. „Všetci tu už počuli dosť výkrikov. Dobrých aj zlých.“ 

„Prežíva takto sex každý?“ Ak áno, čo všetko jej ušlo! O čo ju to okradol jej otec, ten špinavec! A ľudia si myslia, že to ona je zlodejka! 

„Prežívame ho takto my, keď prijmeme paru,“ povedala Rose. „Viac nepotrebuješ vedieť.“ 

Sklonila hlavu a začala odznova. 

11 

Krátko pred polnocou sedeli Žetón Charlie a Bábuška na schodíku Charlieho karavanu, podávali si džointa a pozerali na mesiac. Z Rosinho karavanu sa znovu zdvihli výkriky. 

Charlie a Bábuška na seba pozreli a zaškerili sa. 

„Niekomu sa to páči,“ poznamenala Bábuška. 

„A divíš sa?“ povedal Charlie. 

12 

Andi sa prebudila na úsvite a s hlavou na Rosinom poprsí. Cítila sa úplne inak a vlastne celkom rovnako. Zdvihla hlavu a uvidela, že Rose na ňu upiera tie pozoruhodné sivé oči. 

„Zachránila si ma,“ povedala jej Andi. „Priviedla si ma naspäť.“ 

„Sama by som to nedokázala. Chcela si prísť.“ A chcela si odo mňa aj toto, bábika.

„To, čo sme robili potom... už nemôžeme zopakovať, však?“ 

Rose s úsmevom pokrútila hlavou. „Nie. Ale to nič. Niektoré zážitky sa jednoducho nedajú prekonať. Okrem toho, dnes sa vracia môj chlap.“ 

„Ako sa volá?“ 

„Reaguje na meno Henry Rothman, ale to je len pre vidlákov. Jeho skutočné meno je Krkavec.“ 

„Miluješ ho? Však ho miluješ?“ 

Rose sa usmiala, privinula si Andi a pobozkala ju. No neodpovedala. 

„Rose?“ 

„Prosím?“ 

„Som... Som ešte človek?“ 

Rose na to odpovedala rovnakou vetou, akú kedysi povedal Dick Hallorann malému Dannymu Torranceovi, a aj rovnako chladným tónom. „Tebe na tom záleží?“ 

Andi si povedala, že nezáleží. Povedala si, že toto je jej domov. 

Mama

1

Chaos, babylon zlých snov. Ktosi švihá kladivom anaháňa ho ponekonečných chodbách, výťah sa sám pohybuje, živé ploty ostrihané dotvaru zvierat ožívajú aobkľučujú ho – anapokon ztoho všetkého vystúpi jediná jasná myšlienka:Chcem zomrieť.

Dan Torrance otvoril oči. Bodlo ho donich svetlo, prevŕtalo sa mu doboľavej hlavy atakmer mu podpálilo mozog. Táto opica bola ešte horšia ako tie predňou. Bolela ho tvár. Nozdry mal úplne zapchaté, len vľavej zostala uzulinká dierka, ktorou nasával tenký pramienok vzduchu. Vľavej? Nie, vpravej. Mohol dýchať ústami, ale mal vnich odpornú pachuť powhisky acigaretách. Žalúdok sa mu premenil naolovenú guľu napchatú vecami, ktoré tam nemali byť.Brucho ako smetiak,poznamenal ktorýsi zjeho kumpánov zmokrej štvrte otom pocite.

Vedľa neho ktosi nahlas chrápal. Dan obrátil tým smerom hlavu, hoci ho pritom zabolel krk adospánku mu udrel ďalší mučivý blesk. Znovu otvoril oči, ale len máličko, prosím, už stačilo toho žeravého slnka. Už dosť. Ležal naholom matraci, položenom naholej dlážke. Vedľa neho sa nachrbte rozvaľovala holá žena. Dan pozrel dole auvidel, že aj on je vnudistickom výstroji.

Volá sa... Ako sa volá? Dolores? Nie. Debbie? Skoro, ale nie je to ono...

Deenie. Volala sa Deenie. Zoznámili sa vbare Mliečna cesta abola to parádna psina, kým...

Naviac si nespomínal ajeden pohľad navlastné ruky – obe opuchnuté, pravá aj soškretými achrastou pokrytými hánkami – mu oznámil, že je to tak lepšie. Napokon, čo natom záleží? Základný scenár sa aj tak nikdy nemenil. Vždy sa opil, niekto povedal, čo nemal, nasledoval chaos abarové jatky. Vhlave si choval nebezpečného psiska. Keď bol triezvy, udržal ho naremeni. Keď si vypil, remeň sa vyparil.Skôr či neskôr niekoho zabijem.Pokojne sa to mohlo stať aj tejto noci.

Daj mi, daj mi, Deenie, ako si dala iným.

Naozaj to povedal? Strašne sa bál, že asi áno. Pomaly sa mu totiž vynárali spomienky aani nemuseli byť úplné, aby znich mal dosť. Hrali biliard. Chcel trochu zvrtnúť tágo, ale vyšmyklo sa mu zrúk atá kriedou poprášená palica sa odrazila aodletela až khudobnému automatu, ktorý vyhrával – čo iné? – country. Mal dojem, že aj Joea Diffieho. Prečo hral tak zúrivo? Lebo bol opitý azaním stála Deenie, podstolom mu predtým stískala vtáka aon sa predňou chcel predviesť. Nič vážne, všetko vmedziach zábavy. Ale potom sa chlapík včapici avovyčačkanej hodvábnej kovbojskej košeli zasmial ato nemal robiť.

Chaos. Barové jatky.

Dan si siahol napery apocítil opuchnuté klobásy tam, kde boli normálne ústa, ešte včera popoludní, keď odišiel sniečo vyše päťsto dolármi zpreplateného šeku vprednom vrecku nohavíc.

Aspoňže zuby sú tuším...

Žalúdok sa mu vodnato pohol. Odgrgol si do úst kyslej tekutiny spachuťou whisky aznovu ju preglgol. Celou cestou až dožalúdka ho pálila. Prevalil sa zmatraca, pristál nakolenách, pozbieral sa nanohy azaknísal sa, keď miestnosť spustila svoje jemné tango. Bol poopici, trešťala mu hlava, vžalúdku mal lacné humusy, ktorými sa natlačil vnoci, aby zahustil chľast... no zároveň bol stále opitý.

Zdvihol zdlážky svoje trenírky, vzal ich dohrsti avyšiel zospálne, nekríval, nie celkom, ale rozhodne si šetril ľavú nohu. Nejasne si spomínal – dúfal, že jasnejšie to ani nebude – nato, že kovboj včapici poňom šmaril stoličku. To bolo vtedy, keď spolu sradodajkou Deenie odišiel, neutekali, ale rehotali sa ako magori.

Nespokojné brucho znovu zaprotestovalo. Tentoraz mu stislo žalúdok niečo ako ruka vslizkej gumenej rukavici. Vtej chvíli sa ozvali všetky spúšťače dávivého reflexu: octový smrad natvrdo uvarených vajec voveľkom sklenom pohári, chuť bravčových koží posypaných grilovacím korením, pohľad nahranolčeky utopené vkečupe, čo vyzeral ako krv znosa. Všetky tie hnusobstvá, ktoré doseba včera vnoci pomedzi drinky napchal. Chystal sa vracať, ale obrazy sa naňho vrhali ďalej, krútili sa ako nanejakom desivom kolese šťastia.

Tak čo tu máme prenášho ďalšieho súťažiaceho, Johnny? Bob, tuším je to obrovský tanier MASTNÝCH SARDINIEK!

Kúpeľňa bola nadruhej strane veľmi krátkej chodby. Dvere donej boli otvorené, sedadlo nazáchode zdvihnuté. Dan tam skočil, dopadol nakolená avyvrátil obrovskú záplavu hnedožltej tekutiny rovno naplávajúce hovno. Odvrátil zrak, šmátral posplachovači, našiel ho astlačil. Zašumelo to ako prikaskádach, ale neozval sa žiadny zvuk odtekajúcej vody. Obzrel sa auvidel niečo veľmi znepokojivé: hovno, pravdepodobne jeho vlastné, sa dvíhalo kokraju záchodovej misy ostriekanému močom namori napoly stráveného barového občerstvenia. Tesne predtým, ako by sa bol záchod vylial adotiahol tak banálne hrôzy tohto rána dodokonalosti, sa hrdlo potrubia zázračne prečistilo avšetky tie hnusy odplávali. Dan sa znovu vyvracal apotom zostal sedieť napätách opretý chrbtom ostenu asboľavou hlavou vdlaniach čakal, kým sa nádržka naplní aon bude môcť druhý raz spláchnuť.

Už dosť. Prisahám. Končím schľastom, sbarmi, sbitkami.Sľuboval si to už postý raz. Alebo potisíci.

Jedno bolo isté: musí vypadnúť ztohto mesta, inak má nakrku problém. Aten problém môže byť aj veľmi vážny.

Johnny, čo tu dnes máme prevíťaza? Bob, máme preňho DVA ROKY NATVRDO ZANAPADNUTIE AUBLÍŽENIE NAZDRAVÍ!

A... publikum vtelevíznom štúdiu šalie.

Nádržka sa hlučne naplnila astíchla. Siahol popáčke, aby spláchol druhú časť svojho ožranského veľdiela, potom sa zastavil azadíval sa dočiernej diery vosvojej krátkodobej pamäti. Vie, ako sa volá? Samozrejme! Daniel Anthony Torrance. Vie, ako sa volá tá baba, čo chrápe namatraci vizbe? Áno! Deenie. Jej priezvisko si nevybavil, ale pravdepodobne mu ho ani nepovedala. Vie, ako sa volá súčasný prezident?

Šokovalo ho, že nevedel. Aspoň nie hneď. Chlapík spodivným elvisovským účesom, hráva nasaxíku – dosť zle. Ale ako sa volá?

Vieš vôbec, kde si?

VClevelande? VCharlestone? Jedno ztoho je pravda.

Keď spláchol, vhlave sa mu soslepujúcou jasnosťou zjavilo prezidentovo meno. Anie je vClevelande ani vCharlestone. Je voWilmingtone vštáte Severná Karolína. Pracuje ako zriadenec vNemocnici Panny Márie. Alebo skôr pracoval. Je čas pobrať sa ďalej. Ak sa dostane inam, nadobrémiesto, možno sa mu podarí skončiť salkoholom. Azačať nový život.

Vstal apozrel sa dozrkadla. Škody neboli také strašné, ako sa obával. Nos mal opuchnutý, ale nie zlomený – aspoň si to nemyslel. Nadnavretou hornou perou zaschnutá krv. Modrina napravej lícnej kosti (kovboj bol zrejme ľavák) auprostred nej krvavý odtlačok prsteňa. Ďalšia modrina, dosť veľká, sa mu rozprestierala nakľúčnej kosti. Ak si dobre spomínal, zanechalo ju tam tágo.

Otvoril lekárničku nadumývadlom. Medzi tubami smejkapom amnožstvom napchatých fľaštičiek svoľnopredajnými liekmi našiel tri fľaštičky tabletiek napredpis. Vprvej bol diflucan, bežne predpisovaný nakvasinkové infekcie. Ešteže som obrezaný, pomyslel si. Vdruhej bol darvon šesťdesiatpäťka. Otvoril ju, uvidel asi pol tucta kapsúl atri si hodil dovrecka. Naneskôr. Posledný liek bol fioricet afľaška – chvalabohu – bola takmer plná. Zapil tri tabletky studenou vodou. Keď sa sklonil nadumývadlo, hlava ho zabolela ešte viac ako predtým, ale pomyslel si, že čoskoro sa mu uľaví. Fioricet, predpisovaný namigrény abolesti hlavy znapätia, je zaručený zabijak opice. Teda... takmer zaručený.

Chcel skrinku zatvoriť, no potom sa donej pozrel ešte raz. Popresúval zopár rárohov. Žiadna antikoncepcia. Možno má niečo vkabelke. Len dúfal, pretože si nenasadil gumu. Ak ju pretiahol – ahoci si tým nebol istý, pravdepodobne to tak bolo –, bolo to bezochrany.

Natiahol si trenírky adošuchtal sa naspäť dospálne; chvíľu postál vodverách apozoroval ženu, ktorá si ho včera vnoci doviedla domov. Spala sroztiahnutými rukami aj nohami, takže bolo všetko vidieť. Vnoci vyzerala vkoženej minisukni, sandáloch navysokých opätkoch, vkrátkom tričku askruhovými náušnicami ako bohyňa divokého západu. Dnes ráno rozoznal cestovité brucho ženy, čo si rada vypije, azárodok druhej brady.

Auvidel aj niečo horšie: vlastne to nebola žena. Zrejme už nebola podzákonom (Bože, prosím, nech nie je podzákonom), ale nemala ešte ani dvadsať. Nastene visel mrazivo detinský plagát kapely KISS, naktorom Gene Simmons chrlil oheň. Nadruhom plagáte bolo zlatučké mačiatko svyplašenými očkami, ako sa drží labkami nakonári. VYDRŽ, ZLATKO, radil plagát.

Musí odtiaľto vypadnúť.

Ich oblečenie sa váľalo najednej hromade primatraci. Oddelil svoje tričko odjej nohavičiek, prevliekol si ho cezhlavu apotom si natiahol džínsy. Zips zapol len dopolovice, keď si uvedomil, že vrecko vľavo je chudšie, ako bolo, keď si popoludní dal preplatiť šek.

Nie. To nie je pravda.

Hlava, ktorá sa už začala cítiť otrošičku lepšie, ho znovu rozbolela, lebo srdce zrýchlilo, keď vsunul ruku dovrecka. Vylovil odtiaľ len desaťdolárovú bankovku adve špáradlá. Jedno znich ho bodlo podnecht naukazováku, presne docitlivého miesta. Sotva si to všimol.

Päťsto dolárov sme neprepili. To vnijakom prípade. Keby sme toľko prechľastali, tak je ponás.

Jeho peňaženka stále spočívala pekne vbočnom vrecku. Sozúfalou nádejou ju vytiahol, ale nepotešila ho. Desiatku, ktorú tam zvyčajne nosil, si zrejme vistom momente presunul dopredného vrecka. Mala to byť ochrana predbarovými vreckármi ateraz to pôsobilo ako zlý žart.

Pozrel nachrápajúcu rozvalenú mládežníčku askočil knej. Chcel ňou zatriasť aspýtať sa jej, čo, doboha, urobila sjeho prachmi. Prípadne ju rovno pridusiť. Ale ak ho okradla, prečo si ho doviedla domov? Anestalo sa okrem toho niečo iné? Nejaké ďalšie dobrodružstvo poodchode zMliečnej cesty? Hlava sa mu postupne čistila avypľula spomienku – zahmlenú, ale zrejme skutočnú –, ako sa vezú taxíkom naželezničnú stanicu.

Zlatko, poznám jedného chlapíka, ktorý sa tam vždy motá.

Naozaj mu to povedala, alebo sa sním zahráva jeho predstavivosť?

Jasné, že to povedala. Som voWilmingtone, prezidentom je Bill Clinton aviezli sme sa naželezničnú stanicu. Naozaj tam bol chlapík. Taký, ktorý najradšej obchoduje napánskom záchode, najmä keď má zákazník mierne upravený ksicht. Keď sa ma spýtal, kto ma zmangľoval, odpovedal som mu...

„Odpovedal som mu, nech sa stará oseba,“ zamumlal Dan.

Vošli naten záchod aDan chcel kúpiť len gram, preradosť svojej príležitostnej polovičky, viac určite nie, aiba vtom prípade, ak nebude miešaný smanitolom. Deenie mala koks asi rada, ale on nie. Oblbovák prebohatých, tak ho ktosi nazval, aon ani náhodou nepatril kboháčom. No potom zjednej kabínky ktosi vyšiel. Podnikateľský typ saktovkou, čo sa mu otĺkala okoleno. Akeď pán Podnikateľ pristúpil kjednému umývadlu, Dan uvidel, ako mu pocelej tvári lezú muchy.

Mŕtvola. Pán Podnikateľ bol mŕtvy avôbec otom nevedel.

Takže nekúpil si dávku, nakupoval voveľkom. Zrejme si to vposlednej chvíli rozmyslel. Možné to bolo, pamäť mal deravú.

Zato tie muchy, tie si pamätám.

Hej. Tie si pamätal. Chľast stlmil žiarenie. Zhasol ho, ale Dan si nebol istý, či tie muchy majú sožiarením vôbec niečo spoločné. Prichádzali, kedy chceli, či už bol opitý, alebo triezvy.

Znovu si pomyslel:Musím odtiaľto vypadnúť.

Znovu si pomyslel:Chcem zomrieť.

2

Deenie ticho zachrapčala aodvrátila sa odnemilosrdného ranného svetla. Vmiestnosti nebol okrem matraca nadlážke žiadny nábytok, ani len skrinka zbazára. Dvere šatníka boli roztvorené aDan videl, že väčšina jej biednej garderóby sa vŕši vdvoch plastových košoch nabielizeň. Tých zopár vecí navešiakoch vyzeralo ako typické handry dobaru. Červené tričko sligotavýmnápisom SEXY GIRL, džínsová sukňa smódne rozstrapkaným lemom. Boli tam dva páry tenisiek, dva páry šľapiek ajeden pár sandálov naihličkových opätkoch ako prekurvičku. Ale žiadne sandále skorkovými opätkami. Mimochodom, pojeho vlastných okopaných reebokoch ani stopy.

Dan si nespomínal, ako sa vyzuli, keď sem vošli, ale ak áno, topánky budú vobývačke, naktorú si spomínal – útržkovito. Možno tam bude aj jej kabelka. Možno jej to, čo mu zostalo zhotovosti, zveril doúschovy. Bolo to nepravdepodobné, no nie nemožné.

Sostrou bolesťou vhlave prešiel pokrátkej predsieni tam, kde tušil poslednú miestnosť tohto bytu. Naopačnej strane bol kuchynský kút, vybavený len varičom aminichladničkou podlinkou. Vobývacom kúte bola pohovka, zktorej vytŕčali vypchávky anajednom konci ju podopieralo niekoľko tehál, obrátená smerom kveľkému televízoru sprasklinou cezcelý stred obrazovky. Prasklinu niekto zalepil páskou, ktorá vjednom rohu prevísala. Napásku sa prichytilo niekoľko múch ajedna sa stále slabo mykala. Dan si ju smorbídnou fascináciou obzrel, uvažujúc (nie poprvý raz), že oko poopici má čudnú schopnosť sústrediť sa vhocijakom prostredí nato najškaredšie.

Predpohovkou stál stolík. Naňom bol popolník plný ohorkov, vrecúško sbielym práškom ačasopisPeople, takisto poprášený. Obraz situácie dopĺňala vedľa ležiaca dolárová bankovka, stále čiastočne skrútená. Nevedel, koľko toho vyšnupali, ale podľa toho, koľko ešte zostalo, sa mohol späťstovkou naveky rozlúčiť.

Doriti. Ato ani nemám rád koks. Aako som ho vlastne šnupal? Ledva mám cezčo dýchať.

Nešnupal. Šnupala ona. On si ho natrel naďasná. Všetko sa mu to postupne vynáralo vhlave. Bol by radšej, keby to zostalo ponorené, ale už bolo neskoro.

Muchy naverejnej toalete, ktoré liezli pánovi Podnikateľovi doúst azase von, sa prechádzali pomokrom povrchu jeho očí. Pán Díler sa Dana spýtal, načo sa to díva. Dan mu odpovedal, že nanič, že je to jedno, len nech ukáže, čo má. Pán Díler mal toho dosť. Zvyčajne toho mávali dosť. Potom sa iným taxíkom odviezli dojej bytu aDeenie už šnupala, koks nasypaný nachrbte ruky. Bola príliš chamtivá – alebo zúfalá –, aby počkala. Obaja sa pokúšali spievať pieseňMr. Roboto.

Jej sandále asvoje reeboky uvidel hneď zadverami aaj tu ho čakali ďalšie sladké spomienky. Neskopla si sandále, len jej spadli, pretože vtedy už mal ruky pevne prilepené najej zadku aona mala nohy ovinuté okolo jeho pása. Nahrdle jej voňal parfum, zdychu bolo cítiť bravčové kože posypané grilovacím korením. Asi ich doseba hádzali pohrstiach, prv než sa presunuli kbiliardovému stolu.

Dan si obul tenisky aprešiel dokuchynského kúta, lebo si pomyslel, že vjedinej skrinke by tam mohla byť instantná káva. Kávu nenašiel, ale nazemi uvidel jej kabelku. Zdalo sa mu, že si pamätá, ako ju šmarila napohovku asmiala sa, keď netrafila. Polovica krámov sa znej vysypala abola tam aj peňaženka zčervenej umelej kože. Všetko nahrnul naspäť akabelku odniesol dokuchynského kúta. Hoci veľmi dobre vedel, že jeho prachy si žijú vlastným životom vovrecku drahých džínsov pána Dílera, niečo vňom nástojilo, že aspoň čosi znich určite zostalo, keď už prenič iné, tak preto, že potrebovala aj hotovosť. Desať dolárov stačilo natri drinky alebo dve basy piva, ale dnešok si toho určite vyžiada aj viac.

Vylovil jej peňaženku aotvoril ju. Boli vnej aj fotky Deenie snejakým chlapíkom, ktorý sa naňu podobal tak, že museli byť príbuzní, zopár obrázkov Deenie sbábätkom, jeden záber Deenie všatách zmaturitného plesu vedľa chalana skrivými nohami avhroznom modrom fraku. Priehradka nabankovky bola plná. Pocítil nádej, až kým ju neotvoril aneuvidel potravinové lístky. Boli tam aj prachy – dve dvadsiatky atri desiatky.

Sú to moje prachy. Aspoň to, čo znich zostalo.

Ale kdeže. Nejakej opitej cice zbaru by nezveril doúschovy svoju týždennú mzdu. Tieto prachy patrili jej.

Áno, ale nenavrhla mu ona ten koks? Nie je teraz ráno zjej viny nielen telesne hotový, ale aj bezgroša?

Nie. Hotový si, lebo si ožran. Asi bezgroša, lebo si videl tie muchy namŕtvole.

Možno to bola pravda, no keby ho nebola nasilu dotiahla naželezničnú stanicu, nikdy by tie muchy nebol videl.

Tých sedemdesiat babiek možno potrebuje najedlo.

To iste. Napohár arašidového masla apohár jahodového džemu. Ktomu bochník chleba, aby si bolo čo natrieť. Ostatné jej dajú aj zapotravinové lístky.

Alebo nanájomné. Nato ich možno potrebuje.

Ak potrebovala zaplatiť nájom, mohla predať telku. Možno by ju odkúpil jej díler. Pomyslel si, že sedemdesiat dolárov by jej smesačným nájomným aj tak veľmi nepomohlo. Ani vtakejto diere.

Nie sú tvoje abasta,počul matkin hlas. Ten posledný, ktorý chcel počuť, keď bol polomŕtvy azúfalo si potreboval vypiť.

„Choď doriti, mama,“ povedal potichu, ale úprimne. Vzal si peniaze, napchal si ich dovrecka, peňaženku vrátil dokabelky aobrátil sa.

Stálo tam dieťa.

Vyzeralo tak naosemnásť mesiacov. Nasebe malo tričko slogom tímu Atlanta Braves. Viselo mu až pokolená, ale aj tak bolo podním vidieť plienku, lebo bola naložená adosahovala mu takmer počlenky. Danovi takmer vyskočilo srdce zhrude avhlave mu náhle hrozivo zahučalo, akoby mu donej vpálil Thor kladivom. Chvíľu si bol absolútne istý, že ho porazí, dostane infarkt alebo obidvoje.

Potom sa zhlboka nadýchol avydýchol. „Odkiaľ si sa tu vzal, mladý muž?“

„Mama,“ povedalo dieťa.

Vistom zmysle to bolo úplne logické – veď aj Dan prišiel nasvet zmamy –, ale nepomohlo mu to. Vjeho burácajúcej hlave sa pokúšala sformovať strašná dedukcia, ale on sňou nechcel mať nič spoločné.

Videl ťa, ako si vzal tie prachy.

Možno aj hej, ale toto nebola tá dedukcia. No ačo, ak ho malý videl? Nemá ani dva roky. Také malé deti berú všetko, čo dospelý urobí, ako normálne. Keby videl svoju matku pochodovať postrope azprstov vystreľovať oheň, aj to by zobral ako normálne.

„Ako sa voláš, mladý muž?“ Hlas mu pulzoval vjednom rytme sosrdcom, ktoré sa ešte stále neupokojilo.

„Mama.“

To fakt? Nastrednej sa natom decká zabavia.

„Prišiel si odsusedov? Odtých vedľa? Alebo nadruhom konci chodby?“

Prosím, povedz, že áno. Lebo dedukcia znie: Ak je toto Deenin syn, tak sa túlala pobaroch ajeho nechala zamknutého vtomto nechutnom byte. Samého.

„Mama!“

Dieťa uvidelo koks nastolíku adocupitalo tam. Mokrá plienka sa mu cestou rozhojdala.

„Cucu!“

„Nie, to nie je cukrík,“ povedal Dan, hoci to vlastne cukrík bol. Cukrík donosa.

Dieťa mu nevenovalo pozornosť, len sa jednou rukou načiahlo zabielym práškom. Dan vtej chvíli uvidel, že má naramene modriny. Také, aké zanechá surovo stláčajúca ruka.

Chytil dieťa okolo pása amedzi nohami. Ako ho dvíhal aodťahoval odstola (zmokrej plienky mu pomedzi prsty stekal moč akvapkal nadlážku), hlavu mu naplnil obraz, krátky, ale mučivo zreteľný: chlapík zfotky, ktorú našiel vDeeninej peňaženke, zdvihol dieťa apotriasol ním. Zanechal modriny.

(Tommy, nerozumieš, keď ti poviem, aby si vypadol?)

(Randy, nechaj ho, veď je ešte malý)

Apotom to zmizlo. No ten druhý hlas, slabý avyčítavý, patril Deenie aon pochopil, že Randy je jej starší brat. Dávalo to zmysel. Nie vždy sa násilia nadieťati dopúšťa frajer jeho matky. Niekedy to robí jej brat. Niekedy strýko. Ainokedy

(vylez, ty šteňa, poď si poliek)

to bol dokonca vlastný ocino.

Odniesol malého – Tommyho, lebo malý sa volal Tommy – dospálne. Dieťa uvidelo matku aokamžite sa začalo mykať. „Mama! Mama! Mama!“

Dan ho položil, Tommy pribehol kmatracu aľahol si kmame. Deenie aj vspánku vystrela ruku aobjala ho. Tričko slogom Atlanta Braves sa vyhrnulo aDan uvidel ďalšie modriny nanôžkach.

Brat sa volá Randy. Mohol by som ho nájsť.

Tá myšlienka bola chladná ačistá ako zamrznuté jazero vjanuári. Keby vzal doruky fotku zpeňaženky, sústredil sa aignoroval by búšenie vhlave, pravdepodobne by staršieho brata dokázal nájsť. Také niečo urobil už viackrát.

Aj ja jemu by som nechal zopár modrín. Apovedal by som mu, že ho nabudúce zabijem.

Ibaže nabudúce by už nebolo. VoWilmingtone skončil. Nepôjde už zaDeenie ani dotohto zúfalého bytíka. Už si natúto noc alebo toto ráno nespomenie.

Tentoraz sa ozval hlas Dicka Halloranna.Nie, môj milý. Svinstvá zPeknej vyhliadky dozamknutých skriniek odložiť dokážeš, ale spomienky nie. Tie veru nie. To spomienky sú skutoční duchovia.

Stál vodverách, díval sa naDeenie ajej pootĺkané dieťa. Chlapček znovu zaspal avrannom slnku vyzerali tí dvaja takmer anjelsky.

Ona nie je anjel. Dobre, modriny nemá odnej, ale nechala ho celú noc samého ašla sa zabávať. Keby tu ráno nebol Danny, malý by sa zobudil avošiel by doobývačky...

Cucu,povedalo dieťa anačiahlo sa zakoksom. To nie je dobré. Rozhodne treba niečo urobiť.

Dobre, ale prečo ja? Ak pôjdem nasociálku sťažovať sa, že mladá zanedbáva dieťa, aukážem im tento ksicht, bude to super. Prídem tam zasmradený odchľastu avývratkov. Slušný občan, ktorý si koná svoju povinnosť.

Dobre, to by stačilo.

3

4