Start

Text © 2013 by Jozef Banáš

Photos © 2013 by Jozef Banáš, Juraj Ondrejčík

Jacket photo © 2013 by Peter Frolo

Jacket design © 2013 by Viera Fabianová, Richard Guzman

Maps © 2013 by MAPA Slovakia Editor, s.r.o. (p. 128, p. 265)

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Anna Lackovičová.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhli Viera Fabianová a Richard Guzman.

Fotografia na obálke a fotografia autora: Peter Frolo.

Fotografie v knižnom bloku: Juraj Ondrejčík (príloha, str. 13),

Shutterstock (príloha, str. 1/dole), Jozef Banáš (ostatné).

Mapy (str. 128, str. 265): MAPA Slovakia Editor, s. r. o.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 472. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3614-1

Venujem Danovi Landovi, Anne Lackovičovej – anjelovi strážnemu

tejto knihy – a Ľubovi Fellnerovi za vytvorenie vynikajúcich podmienok

počas mojich troch indických expedícií.

Motto

Človeka chcem, ktorý ako ty, z mäsa je a kostí.

Nie anjela a nie stroj. Bože môj.

Nech ako ty sa raduje či zlostí,

ak náhodou stúpi vedľa, ak prehrá boj.

Chcem človeka, čo ním zostane,

aj v radosti, aj v žiali,

aj keď činí pokánie, aj keď je v siedmom nebi.

Miroslav Válek

V čase všeobecnej lži sa považuje za revolučný čin,

keď poviete pravdu.

George Orwell

Pancier dogmatizmu

To, čo v súčasnosti kresťanov najviac zviera a dusí, je dogmatizmus ich vlastných cirkví. Obmedzuje osobné myslenie, cítenie i chcenie veriacich ako kazajka a v kolektívnych rozmeroch pôsobí ako ľad, prikrývajúci stuhnuté polia cirkví. Vláda dogmatizmu znamená, že cítenie, myslenie i chcenie kresťanov sa má riadiť dogmami a nariadeniami cirkvi. Viera sa nechápe v zmysle ježišovského života, ale vierou je myšlienkový súhlas, ktorý pritakáva a podriaďuje sa „božskej autorite“ cirkvi. Takým prístupom sa otázka pravdy mení na otázku moci, reprezentovanej autoritou cirkvi. Dogmatizmus nedovoľuje, aby veriaci vlastnou čestnou cestou aj za cenu omylov a pochybností hľadali a nachádzali Boha. Naopak, veriaci majú uznávať, že cirkevné učenie im už poskytlo celú pravdu, preto sa každá pochybnosť vyhlasuje za urážku Božieho majestátu. Namiesto možnosti predkladať otázky sú veriaci nútení robiť otáznymi samých seba. Taký prístup blokuje osobný rast a udržuje veriacich v nedospelosti. Strach zo spochybňovania vnucovaných dogiem ich vedie k spochybňovaniu vlastnej osoby a k latentnej neuróze. Namiesto spásy hlásanej Ježišom v zmysle uzdravenia a radosti sa rozširuje ustrašená, pochmúrna, chorobná existencia, čo je v zjavnom protiklade s tým, o čo sa usiloval Ježiš.

prof. ThDr. Karol Nandrásky,

biblický teológ a filozof (úryvok z knihy Ježiš a súčasnosť, 2010)

Sibylina veštba

Toho dňa zvolala Sibyla, kráľovná zo Sáby, pravým menom Michalda Kumana, svojich verných a povedala im: „Poslovia, ktorých som na sever od našej krajiny poslala, priniesli mi správu, že ďaleko odtiaľto žije panovník veľmi múdry a spravodlivý. Jeho meno je Šalamún. Z jeho krajiny vzíde muž, ktorý prinesie svetlo celému svetu vtedy, keď bude slnko stokrát oslavovať slnovrat. Povznesie slávu Jeruzalema, hoci utrpí v tomto meste najväčšiu potupu, bude v ňom zhanobený a trýznený. Povstanú proti nemu kňazi, ktorí z mylného výkladu zákonov majú úžitok a zisk. Obvinia ho zo lži a rúhania a nebudú lepší od vladárov pozemských. Keď nadobudnú moc a bohatstvo, zabudnú na neho, budú medzi sebou robiť rozdiely nie pre pravdu, ale pre moc zlata a prestanú plniť to, na čo sa podujali. Budú na svete znamenať viac než ich pozemskí vladári. S mocou kňazov bude rásť ich pýcha a nadutosť. Stane sa, že len s ich schválením budú na tróny kráľovské zasadať králi a kniežatá, len so schválením kňazov budú vstupovať do manželstva. Nadvláda kňazov zapríčiní mnoho zla. Mesiášova osoba sa stane záštitou na páchanie nerestí. Preto kráľovná juhu povstane na súde s týmto pokolením a odsúdi ho, lebo od končín zeme si prišla vypočuť múdrosť Šalamúnovu a hľa, tu je ON, väčší ako Šalamún.

1. KAPITOLA
Zázrak v Káne Galilejskej

Keby bol Tomáš tušil, čo sa mu v Káne prihodí, asi by bol zodpovednejší. Ale keby bol zodpovednejší, nestal by sa nový zázrak v tomto biblickom meste. Horúčava bola v ten deň neznesiteľná už ráno o siedmej. Predpoludním na svojej fiatke vyštartoval z Tiberiady.

Zatiaľ čo Izrael zaskočili teploty na začiatok apríla nezvyčajné, na Slovensku bolo prekvapujúco chladno. Pršalo už tretí deň a Marika bola namrzená, že musela zrušiť dvoch najatých mladíkov, ktorí mali počas Michalovho pobytu v Košiciach vykopať staré, napoly vysušené kríky, hyzdiace prístup k ich domu. Michal sa s tými kríkmi nevedel rozlúčiť. Rozlúčky so starými, nepotrebnými vecami boli večným problémom jej manžela. Koľko času a energie trávi ich neustálym prekladaním! Polovica záhrady je zaprataná starými rárohami, o ktorých je presvedčený, že sa „raz zídu“, obývačka je zaplnená suvenírmi, ktoré poznášal zo svojich bezpočetných ciest. O čo viac bývala v poslednom čase unavená, o to razantnejšie sa zbavovala vecí, ktoré podľa feng šuej rušili pozitívne energie. Riskovala tým, že keď na to Michal príde, bude sa rozčuľovať. Predtým mu tiež z času na čas nenápadne vyhodila dajaký džbánik, medailón, olejovú lampu či inú haraburdu, a on si zmiznutie ani nevšimol. Jeho zúrivá reakcia, keď zistil, že mu vyhodila kameň, ktorý si priniesol z Jeruzalema, ju šokovala. Dostal priam hysterický záchvat. Nahnevaný bežal ku kontajneru, nehanbil sa pred susedmi v ňom bezmála hodinu prehŕňať, až napokon suvenír akoby zázrakom našiel. „Vieš ty vôbec, čo to je?!“ kričal na Mariku takmer nepríčetne, no so zjavnou dávkou uľahčenia.

„Starý, nepotrebný kameň, ktorý nám zaberal miesto na polici a zapadal prachom. Keby si aspoň ten prach utieral...“

„To je symbol Jednoty!“ prerušil ju. „Prapôvodného domova nás všetkých!“ Marika na neho šokovaná hľadela. „UNUM! Tomu nemôžeš rozumieť. Je to najdôležitejší symbol zo všetkých, ktoré mám! Prosím ťa, toto mi už nikdy nerob! Rozumieš?! Na moje veci nesiahaj! Vyprosujem si to! Rob si poriadky vo svojej izbe, ale moju pracovňu nechaj na pokoji,“ vykrikoval nezvyčajne prudko.

„Len sa nezblázni z tých tvojich symbolov! Zvláčaš ich zo všetkých ciest, rozkladáš ich po celom dome, pomaly už nemáme ani kade chodiť. A nezabúdaj, že tvoja pracovňa je aj obývačkou, kam chodia hostia.“

„Dobre, dobre,“ upokojoval sa, „ale symboly sú pre náš život kľúčové. Prenášajú do nášho domu energiu posvätných miest. Ten kameň nebol hocijaký, dostal som ho od koptského arcibiskupa Atanázia v Jeruzaleme. Rovnaký kameň dal aj Tomášovi,“ vysvetľoval jej so zvláštnym výrazom v tvári, keď kládol kameň na pôvodné miesto.

„Nikdy si mi nehovoril, že si bol s Tomášom u dajakého koptského kňaza,“ začudovala sa Marika.

„Vzal ma k nemu Tomáš. Sú priatelia. Arcibiskup Atanázius študoval v patriarchálnom seminári v Maadii pri Káhire a považujú ho za jedného z najväčších žijúcich mudrcov. Všimni si toto,“ vzal opäť kameň do rúk a hľadel naň s posvätnou úctou. Ukazoval jej akési čiarky, skôr zárezy, ktoré si na kameni nikdy nevšimla. „Pozri, toto je jednotka, symbol jednoty. A toto, keď sa na to poriadne pozrieš, sú písmená J a B. Neviem presne, čo znamenajú, ale súvisia s východom a západom.“

Marika si kameň pozorne prezerala. „Ten muž na tomto malom obrázku, ktorý sedí v lotosovom sede, vyzerá ako Kristus.“ Michal prikyvoval. „Ale prečo by Kristus sedel v lotosovom sede?“ krútila hlavou nad matným, vyblednutým obrysom sediacej mužskej postavy.

„Možno, že práve toto je symbol spojenia východu a západu. Ten arcibiskup hovoril, že podľa akejsi legendy existuje niekde na východe socha Ježiša v lotosovom sede, ako dáva ľuďom nejaké znamenia. Tento kameň je vraj ukazovateľom cesty k nemu.“

Marika sa nenápadne usmievala, nešlo jej do hlavy, že Michal, vzdelaný muž, má v toľkej úcte rozličné povery a legendy. Pritom však sklon veriť im bol vlastný skôr jej. Napriek tomu s vážnou tvárou povedala: „Prepáč, nemohla som vedieť, že je to pre teba také dôležité. Odpusť,“ ospravedlňovala sa.

„Tento kameň je pre mňa mimoriadne cenný. Ako som už povedal, sú vlastne dva. Navlas rovnaké. Arcibiskup ich dostal od svojho predchodcu a on od svojho. Vraj majú pôvod v Indii. Sú to kamene jednoty a fungujú len vtedy, keď na ne v tej istej chvíli myslia obaja ľudia, ktorých sa týka nejaká spoločná vec. Dokážu sa tým vraj zázraky. Napokon, o tom si sa mohla sama presvedčiť.“

„Michal, Miško... vieš, ako ťa mám rada, ale... prepáč, niekedy mám pocit, že to s tou svojou poverčivosťou preháňaš. Áno, viem, že viera bola pri mojom... hm... vyliečení kľúčová, ale to ešte neznamená, že mi pomohol dajaký kameň, s ktorým si sa modlil ty tu a v Izraeli ten tvoj Tomáš, aj keď je farárom...“

„Asi zle počujem! Ty mne vyčítaš poverčivosť? Ty, ktorá každý večer a ráno medituješ pri kríži s ukrižovaným Ježišom?“ Potom sa však zháčil. „Prepáč... možno...“ Nedopovedal. Sedel už pri počítači a prezeral si doručenú poštu. Odrazu takmer vyskočil. „To azda nie je možné!“ vykríkol, hľadel na obrazovku a prudko dýchal.

„Čo sa deje?“ zvolala z kuchyne Marika. „Píše Adelka?“

„Nie.“

„Už dlho nepísala. Mali by sme jej zavolať. Zapneš skype?“

„Zapnem, ale najprv si pozri toto,“ ukázal jej na mail, ktorý práve otvoril. Bol od Tomáša.

„Prepáč, prečítam si ho neskôr, musím dovariť polievku.“

Michal hľadel fascinovaný na obrazovku. Správa od Tomáša akoby mu potvrdzovala, že to s tým kameňom funguje. V spomienkach sa mu objavila tvár dobrotivého koptského arcibiskupa Atanázia, ktorý jemu a Tomášovi vlani venoval dva tajomné kamene. „Na pamiatku. Prinášajú šťastie. Ale len vtedy, keď sú spolu. Nemusia byť spolu fyzicky, stačí, keď sú mentálne spolu ich dvaja vlastníci. Keď budete mať problém alebo vám bude hroziť nešťastie, choroba, stačí si pomyslieť na tento symbol. Unum. Princíp, cesta a cieľ,“ usmieval sa tajomne arcibiskup, keď obom podával rovnaké ploché kamene rozmerov asi desaťkrát desať centimetrov.

„Neuveriteľné, sú navlas rovnaké,“ krútil vtedy hlavou Michal.

„Vyzerajú ako prírodné kamene, ale sú vyrobené z jaspisu z blízkosti Sarnathu, posvätného miesta, kde mal prvú kázeň Budha. Ak sú tieto kamene v správnych rukách, môžu tých, ktorí ich vlastnia, priviesť k absolútnemu poznaniu. Len s nimi nesmie manipulovať nikto iný. Ak sa dostane jeden z tých kameňov do nepovolaných rúk, ich sila sa stratí.“ Až teraz si naplno uvedomil, ako o tom, čím ho pred chvíľou prekvapila Marika, vlastne už vtedy debatoval s Atanáziom.

„Čo to je absolútne poznanie?“ spýtal sa arcibiskupa.

„To je to najťažšie, čím musíme prejsť. Je to poznanie seba samého. Takéto poznanie je liekom, oslobodzuje nás, pripomína nám, čím sme boli, keď sme ešte boli vo svetle, keď sme stáli na počiatku v jednote, keď sme boli ľudskí, dokonalí, čistí ako deti.“

„Ako sa dá k takémuto poznaniu dospieť?“

„To je tajomstvo, ktoré sa odhalí, keď nájdeš jeho symbol.“

„Symbol? Aký? A kde ho nájdem?“

„Legendy hovoria, že v Indii je Kristova socha, ktorú vyrobil apoštol Tomáš po Ježišovej smrti a potom ju vložil do jeho hrobu. Vraj je na nej Ježiš v lotosovom sede. Ako táto silueta,“ ukázal na sotva badateľný obrys dlhovlasého muža na zadnej strane kameňa.

„Apoštol Tomáš v Indii?“ prekvapene na neho pozrel Michal.

„Tomáš je svätcom Indie a bol najvyšším duchovným predstaviteľom sýrsko-malabarskej kresťanskej cirkvi, ktorá je dodnes rozšírená na juhu Indie. Odtrhla sa od rímskokatolíckej cirkvi. Aj sa nazýva Mar Thoma,“ vmiešal sa do rozhovoru Tomáš, čerstvý vlastník rovnakého kameňa.

„Mar Thoma,“ pozrel Michal na priateľa. „Tomášova cirkev. Podľa teba.“ Michal rozochveným hlasom zvolal od počítača: „V Káne Galilejskej sa stal zázrak!“

Marika ho jedným očkom pozorovala a zdalo sa jej, akoby bol mysľou neprítomný. „To si teda objavil novinku... To, že tam Ježiš urobil svoj prvý zázrak – premenil vodu na víno –, vie každý.“

„Nemal som na mysli ten.“ Marika sa na neho pozorne zahľadela. „Tomáš píše, že dnes predobedom šiel vo svojej starej fiatke z Tiberiady do Nazaretu. Na slnku bolo štyridsať stupňov a asfalt na ceste bol rozpálený. Tomáš nikdy nemeria tlak v pneumatikách. Aj tentoraz mal pneumatiky prehustené. Mal stretnutie v Nazarete, ale meškal ako zvyčajne, nuž sa hnal po diaľnici stoštyridsiatkou. Na horúcej ceste sa mu pneumatiky prehriali a...“

„Preboha, hádam sa mu niečo nestalo,“ vystrašene zvolala Marika.

„Pravá predná pneumatika mu vybuchla.“

„Čo sa mu stalo?“

„Našťastie nič. Pneumatika praskla vo chvíli, keď zastal na červenú na križovatke v Káne Galilejskej.“ Potom sa na chvíľu zachmúril. „Marika... spomenieš si, o koľkej som prišiel s tým kameňom z kontajnera?“

„Minútu po dvanástej.“

„Si si istá?“

„Áno. Krátko predtým zapol sused ako zvyčajne na plné decibely rádio s tým jeho poludňajším žurnálom.“

„To nie je možné,“ zamyslel sa Michal. „Presne v tom čase praskla Tomášovi pneumatika.“

Marika podišla k manželovi, utrela si do zástery mokré ruky. Postrapatila mu vlasy a potichu povedala: „Dnes ráno, keď som sa modlila, ani neviem prečo, spomenula som si na Tomáša. Pomodlila som sa aj za jeho zdravie a aby sa mu darilo.“

„Prečo? Veď ho nepoznáš.“

„Viem, čo ten človek pre teba znamená. Si predsa môj manžel.“

2. KAPITOLA
Templum Hierosolym

Máriini rodičia Joachim a Anna dlho nemohli mať dieťa a Joachim sa zaprisahal, že ak ich Boh dieťaťom obdarí, tak ho vychovajú k zbožnosti. Keď sa im narodila dcérka, dali jej meno Mária – podľa hebrejského Miriam, čo značilo „vytúžené dieťa“. Ako trojročnú ju priviedli k príbuznému, veľkňazovi Hillelovi do chrámu v Jeruzaleme, ktorý ju zasvätil Bohu. Vychovávali ju v dievčenskom ústave priamo pri chráme. Škola vychovávala poslušné chrámové služobníčky na pomocné práce a činnosti, ktoré nepatrili do povinností jeruzalemského duchovenstva. Zároveň tu budúce služobnice dostali solídne vzdelanie. Mária často chodievala do Kráľovského portika, kde si spolu s inými zbožnými ženami osvojovala náboženské obrady. V čase, keď najviac potrebovala radu rodičov, boli už obaja mŕtvi. Náboženská výučba jej do reálneho života nedala takmer nič.

O sexualite a láske ani nechyrovala. Preto keď jej jedného dňa jej teta – matkina sestra Alžbeta – povedala, že je v druhom stave, premýšľala, ako a kedy mohla počať. Až vtedy začala tieto veci chápať. Tri mesiace zvažovala s tetou, ktorá bola sama tehotná, a so strýkom Zachariášom v dedinke Ain Karem neďaleko Jeruzalema, čo spraviť, aby neostala v hanbe. Hrozilo jej dokonca ukameňovanie za cudzoložstvo. Napokon si vzala k srdcu tetinu radu, aby sa vydala za vdovca Jozefa, vychýreného tesára z Nazaretu. Vdovec Jozef, ktorý mal z prvého manželstva synov Jozefa, Jakuba, Júdu, Šimona a dcéry Lýdiu a Lýziu, sa do nového manželstva veľmi nehrnul, ale napokon privolil. V roku, keď cisár Gaius Octavius Augustus dovŕšil osemnásty rok svojho panovania, sa vzali. Mária mala šestnásť, Jozef o tridsať viac. O tom, že jeho snúbenica je v druhom stave, sa dozvedel, až keď bola vo štvrtom mesiaci. O päť mesiacov sa z Nazaretu na príkaz cisára pobrali do Jozefovho rodiska Betlehemu, aby splnili povinnosť pri sčítaní obyvateľov, nariadenom v záujme aktualizovania daňových registrov.

Už vyše pol storočia od dobytia Jeruzalema Pompeiovými légiami žilo v Palestíne asi milión Židov. Nažívali v mieri nanútenom Rímom. V Judei vládol krutý a prefíkaný kráľ Herodes Veľký, ktorý ani nebol Žid, a preto ho obyvatelia nenávideli. Rím bol však rád, že je v Palestíne pokoj. Herodes ho zabezpečoval strachom a terorom. Jeden z jeho prvých činov po prebratí moci bola poprava štyridsiatich piatich mužov zo sedemdesiatjedenčlenného sanhedrinu, židovskej súdnej rady. Natoľko sa bál o svoju pozíciu, že z obavy zo sprisahania dal zaškrtiť svojich dvoch najstarších synov, ktorých mal so svojou manželkou Mariamnou, ktorú neskôr tiež dal popraviť. Päť dní pred svojou smrťou dal príkaz na zavraždenie ďalšieho syna Antipatra. Na sklonku života ešte stihol tento alkoholik zaživa upáliť dvoch obľúbených rabínov – Júdu a Matúša spolu so štyridsiatkou ich priaznivcov. V snahe aspoň trochu upokojiť verejnosť začal na vrchole svojej vlády s rozsiahlou prestavbou Jeruzalemského chrámu. Aby do zakázaných priestorov nevstúpili laici, dal tisíc kňazov vyučiť za kamenárov a tesárov. Chrám bol dokončený za rekordných osemnásť mesiacov. Herodesovi sa však rekonštrukcia málila a chcel svoje velikášstvo naplniť ambicióznym projektom rozšírenia chrámovej základne, a tak postupne zamestnal asi osemdesiattisíc robotníkov z celej Palestíny, ktorí na stavbe pracovali ešte dlho po Herodesovej smrti. Na stavbe chrámu pracoval dlhé roky aj tesársky a kamenársky majster Jozef, ktorý žil v Nazarete. Hoci už bol starec, z času na čas ho na stavbu zavolali, pretože bol uznávaným odborníkom a poradcom pri stavbách chrámov a palácov nielen v Galilei, ale aj vo Fenícii, v Dekapolise, Samárii a Judei. I teraz, krátko pred zimným slnovratom 24. dňa mesiaca Kisleva – židovského roku 3761 bol už tretí deň na stavenisku. Bol tu na požiadanie kráľovského stavebného veľmajstra, ktorý sa dozvedel, že Jozef prechádza cez Jeruzalem do Betlehema, kam ide s manželkou Máriou a pomocníčkou Rút v súvislosti so sčítaním ľudu. Náročnú stavbu drevenej klenby, na ktorú sa ukladali pilierové kamene, viedol majster Jochanan, ktorý však musel na tri dni odísť do Jericha tiež v súvislosti so sčítaním ľudu. Jozefa pozvanie nenadchlo, pretože Mária bola ťarchavá a mohla každú chvíľu porodiť. Napokon sa dal prehovoriť. A tak bol pri tom, keď ukončili stavbu obrovských pilierov, najväčších, aké dovtedy stavitelia postavili. Kráľ Herodes pri tejto príležitosti venoval na pamiatku najlepším majstrom medailón. Keď veľmajster Jozefovi dar v mene kráľa odovzdal, bolo krátko popoludní. Jozef bol nervózny, pretože sľúbil Márii a Rút, že hneď popoludní príde za nimi do domu Rútinej tety, kde tie tri noci pobytu v Jeruzaleme bývali. Po ceremoniáli sa Jozef rozlúčil a ponáhľal sa po manželku. Veľmajster mu požičal prútený dvojkolesový voz na zeleninu, ťahaný kobylou – s tým, že keď sa bude cez Jeruzalem vracať do Nazaretu, mu ho vráti.

V porovnaní so somárom, na ktorom prekonali týždňovú cestu z Nazaretu, to bol skutočný komfort. Jozef zavinul Máriu do ľanovej deky a spolu s Rút si k nej prisadol. Do zadnej časti vozíka uložili kožený mech s vodou a vínom, zopár náhradných šatiek a odevov, koženú tašku s posúchmi, sušeným kozím mäsom, syrom, sušenými figami, granátovými jabĺčkami a vydali sa na cestu. Od chrámu do Betlehema to boli len necelé štyri rímske míle pozvoľného stúpania, ale pre staršiu kobylku to znamenalo asi dve hodiny cesty.

Sotva vyšli Sionskou bránou z mesta a vydali sa na Hebronskú cestu, začal padať dážď so snehom. Pri vstupe do Betlehema naznačila Mária Jozefovi a Rút, že dieťa sa začína hlásiť na svet. Jozef šľahal pomalú kobylu hrubou palicou, chodil od hostinca k hostincu, od domu k domu, no všetky boli obsadené tými, ktorí prišli do mesta na sčítanie ľudu. Napokon sa nad nimi zľutoval hostinský Apsafar, ktorý ich za pár strieborných talentov ubytoval vo svojej maštali vysekanej v skale za hostincom. Sotva poukladali na slamu hrubé ľanové prikrývky, prišli na Máriu pôrodné bolesti. Jozef s Rút si ani nevšimli, kedy prestalo snežiť, obloha sa vyčistila a objavila sa na nej nezvyčajne jasná hviezda. V tej chvíli sa v maštali ozval radostný detský plač. Mária porodila svojho prvorodeného syna. Dali mu meno Ješua ben Jozef. Ješua – záchranca, syn Jozefa. Jozef na pamiatku narodenia syna venoval Márii vzácny medailón, ktorý v ten deň dostal od kráľa. Bol zo zvláštneho kovu, na lícnej strane bola šesťcípa hviezda a na rube dva oblúkom prepojené stĺpy so sotva viditeľným nápisom Templum Hierosolym, Jeruzalemský chrám. V chladnej maštali Máriinu ruku príjemne hrial.

Vyberač daní Puloas priviedol do jaskyne troch záhadných cudzincov v nádherných, bohato zdobených róbach, ktorí prišli navštíviť novorodenca. Nikto nevedel, či šli cez Betlehem náhodou v jednej z početných karaván, alebo prišli so zámerom zhliadnuť dieťa. Zosadli z koní a podišli k jasličkám. Predstavili sa ako mudrci z Perzie, Egypta a Indie. Mudrc, ktorého volali Gastafar (jeho pravé meno bolo Gondofarés), kládol na chladnú zem dary a vravel slová, ktorým nikto okrem jeho dvoch spoločníkov nerozumel. „Prišli sme z ďalekých krajín a priniesli sme dieťaťu dary, ktoré predstavujú tri hodnoty ľudského života v tomto svete. Symbol hmoty – zlato, symbol mysle – kadidlo a symbol ducha – myrhu. Nech ho sprevádzajú na jeho ceste tam, kam je predurčený.“ Matka dovolila cudzincom vziať dieťa na ruky. V hrejivom náručí mudrca Gondofarésa, z ďalekého mesta Takšašíla spod úbočí Himalájí sa spočiatku nepokojne prehadzovalo, keď mu však dobrotivý muž vtisol do maličkej dlane slzičku myrhovej živice, dieťa prestalo plakať a pokojne zaspalo. Baltazár a Melichar, ktorí scénu pozorovali, pozreli na seba, usmiali sa, lebo pochopili tajomstvo, a hlboko sa pred Gondofarésom i dieťaťom poklonili. Mária s vďakou prijala dary a nevediac, ako sa mudrcovi odvďačiť, vtisla mu do dlane Jozefov medailón.

3. KAPITOLA
Tajomný sen

Sobotná noc, keď sa stala najzáhadnejšia vec v Marikinom dovtedajšom živote, sa začala neskorým Michalovým telefonátom. Volal jej z Košíc, že maturitné stretnutie po štyridsiatich piatich rokoch dopadlo výborne. Mal už mierne pozdvihnutú náladu a zdalo sa, že na incident so suvenírom z Jeruzalema zabudol. „Vraciame sa spolu s Kajom a Jožom nočným rýchlikom, ráno o siedmej sme v Bratislave.“

„Vo vlaku nejedz, pani Lörincová priniesla čerstvé vajcia, budeš mať na raňajky skvelú praženicu,“ snažila sa byť veselá, ale nedalo sa. Hrčka v prsníku jej odoberala náladu aj energiu. Odvtedy, ako si ju opätovne objavila, sa nástojčivo pokúšala zahnať chmúrne myšlienky, nechcela Michala zarmucovať. Občas, keď stratil nervy, sa jej žiadalo pripomenúť mu svoje trápenie, ale bol to jej chlap, s ktorým kráčala životom už viac ako tridsať rokov.

„Skvelé. Teším sa na praženicu a najmä na teba. Ľúbim ťa,“ nezabudol dodať tak, ako to robieval vždy, keď nebol doma. „Choď už spať, je takmer polnoc. Pá.“

Chvíle, keď bola sama, jej vždy ponúkali príležitosť pozastaviť sa, zamyslieť, urobiť rekapituláciu uplynulých dní, mesiacov, rokov. Tej noci však rekapitulovala nezvyčajne dlho. Nemohla zaspať, pokúšala sa počúvať klavírne koncerty Chopina, ktoré vždy takmer s istotou zabrali. Tentoraz to nepomohlo. Hrčka, hrčka, hrčka... Pustila si cédečko so šumením dažďa. Zvuk kvapiek padajúcich na hladinu jazera v nej vyvolal zvláštnu náladu. Zašla do baru v obývačke, naliala si kalištek fernetu a sadla si do hlbokého starožitného kresla, ktoré Michal kedysi priniesol zo starinárstva v Novej Bani. Dali ho opraviť a vykľul sa z neho pekný kus nábytku.

Pohodlne sa usadila, pootvorila oblok a stíšila prehrávač, lebo sa jej zdalo, že šumenie dažďa je prisilné. Zvuk kvapiek však nezoslabol – napriek tomu, že napokon prehrávač vypla úplne. Až po chvíli, už takmer v polosne, si uvedomila, že zvuk prichádza zvonku, kde sa spustil prudký lejak. Zvláštne, na oblohe neboli žiadne mraky. Ospanlivý pohľad jej blúdil po obývačke, ktorej jedna časť slúžila pre hostí a druhá ako Michalova pracovňa. Zišlo jej na um, že takto sama ešte v Michalovej pracovni nesedela. V regáloch veľkej knižnice mal modlitebné vlajočky z Tibetu, bustu Sokrata, vysušenú olivovú ratolesť z Getsemanskej záhrady, starú cínovú nádobku na olej, ktorú si priniesol odkiaľsi z Turecka, čiapku čínskeho kuliho a ďalšie suveníry, ktoré mu pripomínali cesty po svete. Rád cestoval, poznával nových ľudí, kultúry, paláce, ale – ako sám vravieval – ešte radšej chatrče, v ktorých je skutočný život. Prišlo jej ľúto, že necestuje s ním, ale jej panický strach z lietania bol silnejší ako jej túžba poznávať cudzie kraje. O to viac sa po každej Michalovej ceste tešila z jeho rozprávania a úžasných fotografií. Na polici s deviatimi dielmi Dejín sveta si všimla plochý kameň, ktorý mu pred časom vyhodila. Dlho naň hľadela, akoby ju čosi na ňom priťahovalo. „To je symbol Jednoty, prapôvodného domova nás všetkých,“ zneli jej v ušiach Michalove vzrušené slová. Vzala kameň do ruky, bol malý, ale prekvapujúco ťažký. Na ľavej strane si všimla rovnoramenný kríž, vodorovná línia šla zvláštne šikmo. Vedľa nej bolo niečo napísané, zrejme v hebrejčine. Písmo bolo celkom rovnaké ako to, ktoré bolo na menóre, sedemramennom svietniku, ktorý stál vedľa. Michal ho priniesol z Betlehema. Vpravo dole bolo jediné slovo napísané latinkou, ktorému rozumela. Amen. Na druhej strane kameňa s prekvapením zbadala šesťcípu židovskú hviezdu a známy symbol budhizmu – jin a jang, ktorého význam jej Michal už viac ráz vysvetľoval. Vyjadruje ilúziu duality, ktorá spôsobuje všetko ľudské utrpenie. Konečným cieľom budhizmu je odstrániť dualitu a vrátiť svet do jednoty. Biela bodka v strede čierneho laloka a rovnako aj jej opak, čierna bodka v strede bieleho laloka – znamenajú, že v každom aspekte duality sa nachádza semienko opačného aspektu. V každom dobre je zárodok zla a v každom zle je zárodok dobra. Dobro a zlo tvoria spolu jednotu. Vedľa symbolu bolo napísané niečo v jazyku, ktorého písmo jej pripomínalo kľukaté indické litery. V strede nápisu bol onen už zaregistrovaný, hoci sotva badateľný obrys dlhovlasého muža sediaceho v lotosovom sede. Zdalo sa jej, akoby mal pravú ruku zdvihnutú. Kameň musel byť veľmi starý, silueta sediaceho muža sa dala sotva rozoznať. Zaujímavé, že ten prvý raz ju zbadala tak rýchlo a bez Michalovho upozorňovania. Prehadzovala v rukách zvláštny kameň a premýšľala nad manželom. Ezoterika a tajomstvá boli vždy jeho koníčkom a od expedície v Číne, Nepále a Indii sa zaujímal o duchovné veci ešte viac. Vpravo dolu, presne na tom istom mieste, ako bolo na reverze slovo amen, bol ďalší symbol, ktorý vďaka Michalovmu vysvetľovaniu poznala. Bolo to óm, alebo aum, najposvätnejšia hláska v budhizme, symbolizujúca nekonečnú jednotu vesmíru. Začala si ho sama pre seba opakovať, až sa jej napokon zdalo, že nehovorí óm, ale omen, či dokonca amen. Uvedomila si, ako veľmi sa tieto dve tajomné slová vo výslovnosti podobajú. Akoby mali spoločný základ. Vložila kameň späť do podstavca, v ktorom bol vsadený, a vtedy si všimla, že aj na jeho dne je čosi napísané. Bolo to po anglicky. Zosilnila svetlo a čítala.

Pamätám, brat môj, keď tebe slnko vychádza, mne zapadá, keď sa ty rodíš, ja umieram. J. A hneď za tým ďalšia veta: Pamätám, brat môj, keď tebe slnko zapadá, mne vychádza, keď ty umieraš, ja sa rodím. B.

Vedľa týchto viet bolo jediné slovo: UNUM.

Dážď silnel, no viac ako z neho bola rozrušená z tajomného kameňa. Hrčka ju máličko pichla, a tak si naliala ešte jeden fernet. Bolo jej dobre ako už dávno nie. Mysľou jej prebiehali chvíle, ktoré prežila s Michalom. Nepochybne tie najkrajšie boli, keď mu pred pol rokom po návrate z mesačnej expedície v Tibete oznámila, že počas jeho neprítomnosti sa postila a rakovina prsníka, o ktorej Michal ani nevedel, zmizla. Nikdy nezabudne na výraz jeho tváre, keď mu o pár dní ukázala všetky lekárske potvrdenia, analýzy krvi. Po rakovine ani stopy. Ani na večer, keď priniesol kyticu červených ruží a požiadal ju o ruku, nikdy nezabudne. V posledných dňoch však do jej duše vchádzala opäť tá nedobrá predtucha, pocit úzkosti, ktorý mala vtedy, keď sa jej v prsníku objavila malá hrčka. Vďaka modlitbám, hlbokej viere v uzdravenie a štyridsaťdňovému pôstu sa vtedy vyhla operácii a na počudovanie lekárov rakovina zmizla. Rady priateľky Ľubky, ktorá prešla podobnou kalváriou, sa ukázali ako účinné. Po čase však od bezmäsitej stravy upustila, dopriala si sem-tam aj cigaretku. Modlitby a meditácie boli čoraz zriedkavejšie. Hrčka v pravom prsníku zodvihla svoj varovný prst...

Fernet i dážď začali účinkovať a Marikina myseľ sa ponárala do spánku. V polosne sa jej odrazu vynorilo zvláštne puzdro zo vzácnej kože. Hneď jej bolo známe. Bola to kožená kazeta s matkinými šperkmi. Po jej smrti pred ôsmimi rokmi si kazetu odložila naspodok hlbokej zásuvky vo svojom pracovnom stole. Časom na ňu zabudla a vytiahla ju asi pred rokom, keď robila vo svojej izbe veľké upratovanie. Bolo to v čase, keď prvýkrát zistila, že má rakovinu. Michal sa chystal na ďalekú cestu do Tibetu a Nepálu, o ktorej celý život sníval, a nechcela mu ju prekaziť. Vedela, že keby mu o chorobe povedala, cestu by zrušil. Priateľka Ľubka jej odporučila štyridsaťdňový pôst a aby sa zbavila všetkých starých, nepotrebných vecí, ktoré v dome bránia prúdeniu pozitívnych energií. Tak našla v zásuvke puzdro s maminými šperkmi a so vzácnym amuletom. Pretože šperky nikdy neobľubovala, odložila puzdro na bezpečné miesto a časom naň zabudla.

Hodiny odbili druhú a monotónne šumiaci dážď napokon Mariku uviedol do nepokojného spánku. Snívalo sa jej s obľúbeným mačiatkom Heňou, s ktorým sa ako dieťa hrávala, ale radosť jej pravidelne, akoby zámerne kazievala matka, ktorá ju vo chvíli, keď jej zbadala v náručí mačiatko, rázne zavolala dnu. Mača chodilo na ich dvor stále menej, až prestalo celkom – v deň, keď sa na dvore ukázal veľký čierny kocúr. Odišlo a nikdy viac sa neukázalo. Ten kocúr sa objavil opäť teraz v jej sne. Odháňala ho, ale kocúr sa jej vyškieral do tváre. Potom sa plavila na zvláštnom úzkom člne dlhokánskym, nekonečným kanálom vytesaným v hlbokej skale. Kanál bol plný vody, chodba bola uzulinká a ona sa veľmi bála, pretože neznáša úzke a malé priestory. Kanál vyústil do jazera, bol spln, mesačný svit osvetľoval pokojnú hladinu, snažila sa veslovať, no hoci viac a viac zaberala, čln stál na mieste. Akási rehotajúca sa žena stála za ňou a dlhou palicou ju udierala po chrbte, čím sa ju snažila pohnať dopredu. Cítila, ako vkladá do záberov všetku silu, no čln sa nehýbal. Po chvíli sa otočila a všimla si, že tá neznáma žena je jej matka. Smiala sa a zapaľovala si cigaretu za cigaretou. Prisadla si k Marike, na stolík položila škatuľku cigariet a vyfukovala jej dym do tváre. „Rakovina je zlá, tak ti treba, šlomo...“ vychádzalo škodoradostne z jej úst, hoci ich mala zovreté a len v strede pevne stískala medzi perami cigaretu. Marika sa zaháňala, snažila sa odfúknuť dym od svojej tváre. Keď jej vošiel do pľúc, uvedomila si, že to nie je dym, ale akýsi zvláštny pach, omamná vôňa ruží, silice a levandule. Matka sa smiala, fajčila a občas ju pokmásala za jej čierne, ónyxové vlasy. Kmásanie za vlasy bol matkin zvyk, no Mariku to ponižovalo, smiali sa jej za to všetky deti na dvore. Začala sa dusiť, kašlala, strašne sa bála, že zomrie. Matka sa jej vyškierala do tváre a stále opakovala: „Rakovina je zlá, tak ti treba, šlomo... Rakovina je zlá, tak ti treba, šlomo...“ Odháňala prízrak matky, s ktorou až do jej smrti (umrela na rakovinu) nikdy nemala dobrý vzťah. Zaháňala sa, kopala, no jej pohyby prechádzali cez prízrak matkinej vyškierajúcej sa tváre. Chcela privolať pomoc, snažila sa kričať, ale z úst sa jej nevydral ani hlások, len akési priškrtené sipenie, akoby stratila hlas. Prehadzovala sa v kresle, na čelo jej vystúpil pot. A vtom sa ozval zvuk rozbitého črepníka. Prudko sa strhla. Na zemi ležal rozbitý kvetináč so sansevieriou. Uvedomila si, že v boji s matkiným prízrakom ho zrejme zasiahla a kvetináč sa rozbil na parketách. Prudko dýchala, matkin prízrak sa stratil, noc sa skončila, sen zmizol. Otvorila oči. Nad ňou stál Michal. Srdce jej prudko búchalo, ale manželov bozk na vlasy ju upokojil. Silno ho objala.

„Bože, to už je ráno?“

„Rýchlik z Košíc prišiel načas a Jano ma doviezol. Čo tu vyvádzaš?“

„Nemohla som zaspať, nuž som počúvala hudbu... Spánok prišiel až nadránom.“

„Muselo sa ti snívať niečo nepríjemné...“ Priniesol z kuchyne zmeták a dal sa zametať hlinu a rozbité črepy. Odrazu sa vystrel, lebo čosi zacítil. Privoniaval a krútil hlavou. „Čo je to za vôňu?“ Marika prikývla. „Cítiš to aj ty? Vonia to ako po nejakej silici. Nie, skôr mi to pripomína ruže...“

„Mne sa skôr zdá, akoby to bola levanduľa,“ vťahovala intenzívnu vôňu aj Marika.

„Ty si sa voňavkovala?“

„To bude asi niečo zvonka...“

Michal podišiel k obloku, zvonka zavanul do obývačky svieži ranný vzduch. Zhlboka sa nadýchol. „Vzduch vonku je svieži a čistý.“ Pozrel na ňu nedôverčivým pohľadom.

„Ako som sa mohla voňavkovať, veď si ma zobudil?! A takúto voňavku som nikdy nemala.“

„Hm, to je čudné... Je to neskutočne intenzívne. Pripomína mi to, počkaj... Dočerta, kde som už tú vôňu cítil?“

Marika sa zhlboka nadychovala. „Snívalo sa mi s matkou. Prvýkrát v živote. Celý čas fajčila a vyfukovala na mňa dym, ale nesmrdel ako cigaretový, ale mal presne túto vôňu...“

V tej chvíli to Michalovi došlo. Keď si uvedomil, kde už cítil tú vôňu, prebehli mu po chrbte zimomriavky.

4. KAPITOLA
Súd proroka

Ôsmy deň po narodení chlapca v Betleheme podľa židovského zvyku obrezali. Po obriezke sa vydali do Jeruzalema, kde sa opäť ubytovali v dome Rútinej tety. Po uplynutí tridsiatich dní od narodenia chlapca sa Mária a Jozef vybrali do chrámu, kde obetovali dva holúbky. Kňaz oblečený do bieleho rúcha s farebným pásom vykonal povinné modlitby, ukončil obrad očisťovania a nasledovalo vykúpenie Ježiša od Boha za cenu piatich šekelov. Po zaplatení vyzdvihol kňaz dieťa nad hlavu smerom k svätyni, chvíľu ho podržal a podal Jozefovi. Ten ho potom odovzdal matke. Po tomto rituáli mohli podľa židovského zákona opustiť Jeruzalem a vrátili sa do domu na Marmionskej ceste v odľahlom Nazarete.

Chlapec rástol a napriek tomu, že sa otec veľmi snažil, dosť dlho si nedokázal získať srdce nevlastného syna. Bol by mu dal všetko za jediný úsmev, za jediný prejav synovskej lásky. Podľa všetkého chlapcovi niekto povedal, že Jozef nie je jeho skutočným otcom. Veľké a zaujímavé zákazky neprichádzali a Jozef aj s chlapcom museli tvrdo pracovať na opravách poľnohospodárskeho náradia, len občas na výrobe nábytku v stolárskej dielni. Zarobené peniaze sotva stačili na uživenie rodiny. Vo východných provinciách vtedajšej Rímskej ríše bol stav remeselníka podobný otrockému. Našťastie, Herodes Antipas, syn Herodesa Veľkého, začal s grandióznou obnovou hlavného mesta provincie Galilea, nazývaného Seforis, ktoré zničili Rimania tesne po smrti jeho otca. Obnova mesta sa stala motorom rozvoja ekonomiky dolnej Galiley, ktorá bola v tom čase jednou z najhustejšie osídlených oblastí Rímskej ríše. Herodes získaval financie na rekonštrukciu mesta a na ďalšie významné stavby nielen z daní, ale i z výdatných zdrojov tuhej živice na brehu Mŕtveho mora, ako aj z prenajatých cínových baní na Cypre. V skromnom domčeku v Nazarete zavládlo nadšenie, keď Jozefa povolali na obnovu mesta Seforis. Občas vzal otec syna so sebou. Desaťtisícové mesto ležalo na dôležitej obchodnej ceste Via maris, prechádzajúcej zo Sýrie do Egypta. Hoci bol odtiaľ Nazaret vzdialený len pol druha hodiny cesty peši, chlapec nemal rád toto pyšné a bohaté mesto, plné nenávidených rímskych vojakov, ktorým sa zaliečali namyslení saducejskí kňazi a pokryteckí farizeji. Mladý dedinčan s nepochopením hľadel na mešťanov, ktorí sa v bieloskvúcich tógach promenádovali po uliciach, vykladaných mramorovou a vápencovou dlažbou, vedúcich k ich majestátnym vilám. Bohato zdobené hodvábne šaty im voňali voňavkami a drahým korením, dovezeným z Číny a Indie.

Pokiaľ nemusel, radšej tam nechodil, ale študoval Tóru v skromnej synagóge, ktorou bola vlastne väčšia jaskyňa v skale vypínajúcej sa nad stredom Nazaretu. Matke, vzdelanej v chrámovej škole, sa synov záujem o vzdelanie veľmi pozdával, povzbudzovala ho a sama ho učila. Chlapca, dychtiaceho po vedomostiach, napĺňali radosťou aj Davidove žalmy a Šalamúnove poučné výroky. Nazaretský rabín Barachia Máriu v náboženskej výchove syna podporoval a rovnako si Ježiša obľúbil dozorca synagógy chazan Eliáš. Pri rannej a večernej modlitbe nosil zvitok s vyznaním „Šemá, Izrael“ na čele a na rukách, ako ho to naučili rodičia. Ako sedemročný poznal naspamäť prorocké knihy Izraela a obzvlášť rád počúval v synagóge dišputy dospelých mužov. Sporili sa o tom, ako veľmi musí byť žena podriadená mužovi, z akého dôvodu sa dá rozviesť, ale preberali aj témy metafyzické, čo bolo pre židovských vzdelancov príznačné. Hoci židovských chlapcov od útleho detstva viedli k diskusiám a smelému prednášaniu svojich názorov, predsa len nezvyčajná Ježišova múdrosť starších prekvapovala.

Počas jednej dišputy počúval nezmyselný spor o tom, či je bezpodmienečne nevyhnutné dodržať presne stanovenú lehotu na zapálenie sviečok pred začatím sabatu. Pri jasnej oblohe to bolo možné, pretože okamih západu slnka sa dal určiť presne, ale zhromaždení sa prudko pohádali, ako určiť presne západ slnka, keď je obloha zatiahnutá. Spor nabral prudké obrátky, keď sa do dišputy prihlásil Ježiš. Všetci na chlapca pozorne hľadeli v očakávaní jeho príznačne nezvyčajného názoru. Podišiel k pultu s Tórou, uklonil sa a na deväťročného chlapca prekvapujúco mocným hlasom začal rečniť. „Hospodinovi je predsa úplne jedno, či sa začne náš posvätný deň o čosi skôr, alebo neskôr! Sabat bol predsa stvorený pre človeka, a nie človek preň!“

„Nerúhaj sa, sabat zaviedol Boh pre Izrael, aby mu dal čas odpočinku,“ rázne ho prerušil sused Amón, ktorý mal s Ježišovým otcom dávny spor o kúsok pôdy pri jaskyniach.

„To áno, preto, aby mal Izrael čas na odpočinok, ale nie na zotročenie. Rabíni urobili zo Židov otrokov sabatu! Dosiahli to množstvom príkazov, ktoré si vymysleli oni sami, pričom tvrdia, že sú od Boha.“ Zhromaždením to zašumelo.

„Prečo necituješ rabína?“ skríkol naňho ktosi.

„Lebo mám svoj rozum, ktorý mi dal Boh rovnako ako rabínovi.“ Ježišova reč sa zásadne líšila od rečí zákonníkov a farizejov, ktorí sa vo všetkom a dookola odvolávali na stáročiami overené zákony Mišny, židovskej zbierky zákonov.

„Hovorí, akoby mal právo vykladať zákon. To však majú len rabíni,“ namietol Amón.

Muži boli zvyknutí na Ježišove priame slová, ale poučovanie dospelých od mladučkého chlapca považovali za príliš odvážne. Chazan Eliáš sa ho gestom snažil upokojiť, ale Ježiš smelo pokračoval. „Hľadáte zákon vo vašich knihách s písmami, ale hľadáte zbytočne, pretože písma sú mŕtve. Zákon je život. Mojžiš dostal zákony od Boha nie ako písmo, ale ako živé slovo. Boží zákon je zapísaný vo všetkom, čo predstavuje život. Je v tráve, stromoch, skalách, riekach, rybách i vo vtákoch, v zemi i ohni, ale predovšetkým je vo vás, lebo všetko živé je Bohu milšie ako písma, v ktorých niet života a ktoré ste si vymysleli sami!“

„Nerúhaj sa, prestaň!“ skríkol ktosi.

Chlapec neohrozene pokračoval. „Boh nepísal zákony na stránky kníh, ale na stránky vašich sŕdc, vašich duší. Dal vám oči a uši, aby ste jeho skutky videli a slová počuli, ale vy si oči a uši zapchávate, a počúvate slová nie Boha, ale kňazov, ktorí sa postavili pred neho a zatieňujú vám ho. Písma sú výtvormi človeka, ale výtvorom Boha je život a jeho krása!“

Nastal šum a hluk. „Dobre hovorí,“ ozval sa ktosi.

„Veru, chlapec má pravdu,“ podporil ho iný.

„Zastavte ho, nech sa nerúha v Božom stánku!“ vykríkol ďalší.

Ježiš však so zvláštnym pokojom, ktorý nepodliehal ani chvále, ani karhaniu, hovoril hlasom, ktorý nemohli nepočúvať. Akoby ich k nemu priťahovala akási magická sila. „Sami do Božieho domu nevstupujete a tým, ktorí vstúpiť chcú, bránite!“ rozčúlil sa mladý Nazareťan natoľko, že nechtiac preskočil z aramejčiny, ktorou sa všeobecne hovorilo, do hebrejčiny.

„Stoj, prestaň sa rúhať, Hospodin ťa počúva a tieto slová ti neodpustí!“ snažil sa ho zastaviť Amón, tiež po hebrejsky. „Čo si to dovoľuješ? Toto nie som ochotný počúvať,“ zlostil sa a poberal sa na odchod. „Nebudem sa podieľať na rúhaní voči Hospodinovi a našim prorokom! Dajaký niktoš, ktorého všetci veľmi dobre poznáme, nemanželský pankhart nás tu nebude poúčať.“ Muži mu pritakávali a nasledovali ho. Odrazu sa Ježiš prekvapujúco smelo pred nich postavil. „Vravíte, že poznáte naspamäť slová Tóry, ale asi klamete alebo sa pretvarujete. Čo som povedal, neboli moje slová, ale slová Izaiáša o vine a treste Izraela. Ak mňa súdite, súdite jeho. Kto z vás má právo súdiť proroka?!“

5. KAPITOLA
Musíš ísť k tomu hrobu!

Už to vyzeralo tak, že Michal na tú cestu nepôjde. Mal pocit, že sa všetko kazí. Od rána mal v duši zvláštny nepokoj, akési nepríjemné tušenie. Niečo mu navrávalo, že by teraz nemal z domu odísť, ale mal by ostať pri manželke. A to všetko napriek tomu, že sa priam nemohol dočkať potuliek s Tomášom po nočných uličkách kresťanskej, židovskej, moslimskej i arménskej štvrti Jeruzalema, návštevy zvyškov Šalamúnovho chrámu, Múru nárekov, Vie Dolorosy, Chrámu Božieho hrobu, Citadely, Olivového vrchu, Getsemanskej záhrady, vrchu Sion, Damaskej brány a mnohých ďalších pamätihodností. Cítil však, že sa s Marikou deje čosi nedobré. Znechucovala ho aj skutočnosť, že im z cestovnej kancelárie oznámili, že nebudú bývať v Jeruzaleme, ale v Betleheme. Bolo to síce pomerne blízko od Jeruzalema, no dobre poznal pomery v Izraeli a vedel, že Betlehem sa nachádza na okupovanom arabskom území, ktoré je od území obývaných židmi oddelené múrom vyšším a nepriechodnejším, ako bol kedysi ten Berlínsky. Mesto je síce vnútorne pod kontrolou palestínskej polície, ale tam a späť voľne prechádzať kontrolnými bodmi otvorenými v päť metrov vysokom múre je takmer vylúčené. Keby sa chcel prechádzať nočnými uličkami jeruzalemského starého mesta, musel by jazdiť taxíkmi, čo je v Izraeli neskutočne drahé. A najmä: opakované prechody cez faktickú hranicu by mohli byť obom stranám podozrivé a nemuseli by ho pustiť. Napokon sa s ťažkým srdcom rozhodol zo zájazdu odhlásiť. Pracovníčka nadšenie nejavila, ale keďže cestovná kancelária nedodržala zmluvu (svojvoľne zmenila miesto ubytovania), vyškrtli ho bez stornovacích poplatkov.

Keď kráčal domov z cestovnej kancelárie, mal náladu takmer na bode mrazu. Ešte netušil, že správa, ktorú sa doma dozvie, mu ju pokazí úplne. Nechcel, nemohol a nedokázal uveriť tomu, čo mu Marika povedala. Keď mu manželka po návrate z Tibetu oznámila, že sa vyliečila z rakoviny, nebolo azda na svete šťastnejšieho človeka. Milovanej žene sa vrátil do tváre úsmev a z očí jej opäť žiarila príznačná iskra a radosť. Posledné Vianoce boli tie najkrajšie, ktoré s ňou zažil. Prišla aj Adelka s Hansom z ďalekého Sudánu. Jeho šťastie by bolo až doposiaľ dokonalé, keby si nebol na manželke všimol, že je akosi bez energie, unavená. V posledných dvoch mesiacoch sa jej malátnosť stupňovala, na obľúbené plávanie chodila stále menej, a keď ho absolvovala, okamžite zaspala, sťažovala sa na zápchu, nedokázala sa sústrediť, prestávala chodiť medzi ľudí, dokonca aj do svojej obľúbenej čajovne. V tvári sa jej objavil zlovestný, osudový výraz. Mal nedobré tušenie, no bál sa hovoriť o tom nahlas, nenachádzal síl, aby sa jej na to spýtal. A dnes mu tú strašnú správu oznámila. Keď prišiel domov, sedela za kuchynským stolom a pretierala si červené oči.

„Ty si plakala?“ spýtal sa znepokojený.

Chvíľu mlčala, no potom pomaly začala hovoriť. „Mám rakovinu.“

Michalom akoby prebehol elektrický prúd. Tušil, čo mu povie, no nechcel si to pripustiť, odmietal čo i len pomyslieť na to, že by najdrahšia bytosť na svete mohla znovu dostať tú zlú, škaredú, odpornú chorobu.

„Veď si sa z nej vyliečila!“

„Vrátila sa.“

„Ako to vieš?“

„Na pravom prsníku som si úplne náhodou objavila malú uzlinu...“ hovorila ťažko a potichu si utierala slzy.

„Kedy?“ chytil ju za ruku a nežne jej ju hladil.

„Pred mesiacom.“

„Potom, čo sme prešli na surovú stravu? Schudla si pekných pár kíl a ja som si myslel, že to je tým...“ povzdychol si.

Marika prikývla. Hanbila sa priznať, že si občas potajomky dopriala obľúbenú čabajskú klobásu či neodolala cigaretke, keď bol na služobnej ceste. „Verila som, že to prejde, podobne ako to prešlo vtedy. V istej chvíli pokles váhy prestal, aj stolica sa mi zlepšila, uzlina sa nezväčšovala. Aspoň som si to myslela. Asi pred mesiacom sa mi únava začala vracať...“

„Ale držala si sa statočne, nič som nespozoroval...“ zaklamal.

„Najhoršie bolo, že ma to začalo bolieť. Bolesti silneli a predlžovali sa.“

„A potom si opäť prešla výlučne na surovú stravu...“

„Áno, ale zdá sa, že... zdá sa, že to nepomáha... Bola som u profesora. Potvrdil, že to mám späť. Rakovina sa vrátila. Odporúča operáciu...“ Prepukla v plač. Michal si ju privinul a hladil po vlasoch. Najradšej by bol plakal aj on. Hladil jej ruku a nevedel, čo povedať, ani ako sa tváriť. Obrovská radosť, ktorá vstúpila do ich domova po jej víťazstve nad zákernou chorobou, sa ukázala ako predčasná. „No nič, budeme bojovať. Sprísnime surovú stravu – a sľubujem ti, že sa z toho dostaneš. Predstav si, práve som niekde čítal, že štyridsaťdňový očistný pôst absolvoval nielen Kristus, ale aj Šalamún a Budha. Budeme bojovať a zdoláme tú chorobu... Akoby som to bol tušil... Bol som sa predpoludním odhlásiť z toho zájazdu.“

„Do Izraela?“ Prikývol. „Ale to nesmieš! Michal, ty tam musíš ísť!“ zvolala nezvyčajne rozhodným hlasom.

„Pôjdem inokedy. Keď budeš v poriadku. Teraz musím byť pri tebe,“ pohladil ju a pobozkal na oči.

„Ale to bol predsa tvoj sen, je to pre teba veľmi dôležité.“

„Nič nie je dôležitejšie ako ty.“

„Michal, postiť sa štyridsať dní nie je jednoduché, ale skúsim to znova, ibaže pre mňa je dôležitejšie, aby si šiel do Izraela. Ty tam musíš ísť!“ zvýšila hlas natoľko, že na ňu nechápavo pozrel.

„Prečo by som musel?“

„Pretože... lebo... kvôli mne.“

„Kvôli tebe?“ Prikývla. „Prečo?“

„Musíš ísť k tomu hrobu!“

6. KAPITOLA
Nezabiješ!

Život v Nazarete, ktorý obývalo asi tristo duší, plynul svojím monotónnym rytmom a len občas sa ozval dupot koní rímskych vojakov alebo nenávidených výbercov daní, ktorých označovali ako colníci. Na mnohých miestach prepukli vzbury a tridsaťtisíc rímskych legionárov, pozberaných väčšinou zo Židov, Samaritánov, Galilejčanov a Sýrčanov, ktorí dohliadali na pokoj v Palestíne, sa nenudilo. Najväčšia časť vojska bola dislokovaná v Sýrii, v samotnej Judei bola z toho počtu asi desatina.

Ježiš rád spával spolu so súrodencami na plochej streche domu, ktorú s otcom a bratmi len prednedávnom opravili. Mal tu svoj kútik, ktorý mu cez zimu, keď spávali všetci v spoločnej izbe, tak bytostne chýbal. Celá ich rodina žila v jednej miestnosti, rozdelenej na dve časti. V nižšie položenej časti spávali domáce zvieratá, z ktorých si mladý Ješua obľúbil najmä barančeky Bena a Šloma. Na vyvýšenom mieste izby všetci spolu jedávali a spávali na rohožiach rozložených na chladnej zemi. Vedľa bola malá kuchynka s ohniskom a kotlom, niekoľkými hlinenými nádobami a so zopár kúskami drobného riadu. Umývali sa pred domom, aby sa hlina v izbe nepremenila na blato. Blížila sa jeseň a pred obdobím dažďov bolo potrebné strechu spevniť novou vrstvou hliny a riadne zvalcovať. Na drevené brvná poukladali tŕstie a nanosili hrubé vrstvy blata, ktoré v úmornom palestínskom slnku rýchlo stvrdlo na kameň. Chlapec sa nemohol dočkať jari, keď sa život na dedine prenášal na strechy, kde obyvatelia jedávali, spávali, komunikovali so susedmi, modlili sa, a dokonca tancovali. Ježiš si spravil v rohu strechy z palmových ratolestí a štyroch palíc prístrešok proti páliacemu slnku. Tu rád sedával a z výšky pozoroval život na dvore i v priľahlých uličkách dediny. Sledoval ženy, ako chodili s krčahmi po vodu k studni a ako zalievali záhrady. A rád pozoroval i zvieratá pobehujúce po dvore. V ulici pred jednotlivými domami pracovali remeselníci, ktorí takto zároveň lákali do svojich dielní zákazníkov. Aj otec mal časť dielne priamo pred domom. Nazaret bol vychýrený kvalitnými tesármi a Jozef patril k tým najlepším. Kedysi býval tektónom – plánovačom či architektom veľkých projektov. Žiaľ, jeho najlepšie časy, keď rástlo mesto Seforis, sa pominuli, aj sily mu pomaly dochádzali, a tak sa musel uspokojiť s malými opravami kolies, vozov, záprahov, truhlíc. Potešil sa aj tomu, keď si uňho rímska správa z času na čas objednala zopár neohobľovaných trámov na kríže. Nerobil ich rád, ale sedem hladných detských krkov bolo treba živiť. Na drevených ponkoch mal spolu so zverákmi a kovadlinami porozkladané tesárske nástroje, v držiakoch na stene viseli dláta rôznych veľkostí, pílky a sekierky. Hoci Jozef veľmi dbal na čistotu, kamenná dlažba dielne bola stále posypaná pilinami a hoblinami. Otec sa podľa tradície snažil chlapcovi priblížiť remeslo čo najviac, no neposedného Ježiša monotónna práca v dielni nebavila. Keď práve nebol v škole v synagóge, pomáhal mame dojiť kozy či ovce, pozoroval ju, ako z mlieka pripravuje syr. Rád drvil obilie v kamennom mažiari; zo vzniknutej múky potom mama s vodou, trochou soli a kúskom cesta z predchádzajúceho dňa, ktorý slúžil ako kvások, pripravovala nové cesto. Občas ho sám miesil a odložil na niekoľko hodín, aby narástlo, potom formoval ploché placky a vkladal ich do chlebovej pece, ktorá stála na dvore. Postavili ju s otcom z kameňa, ktorého bolo na dvore pred jeho tesárskou dielňou nadostač.

Najradšej zo všetkého však chodil do školy a synagógy. Bol najnadanejším žiakom bét ha-seferu, základnej školy, do ktorej ho matka zapísala v piatich rokoch, ako kázala tradícia. Učiteľ, ktorým bol deťmi obľúbený chazan Eliáš, na začiatku hodiny napísal na drevenú tabuľku pokrytú voskom dvadsaťdva písmen hebrejskej abecedy, ktoré si zopakovali. Ježiš ich už dávno poznal, a tak si sám iniciatívne čítal Tóru, ktorú im Eliáš ilustroval množstvom zaujímavých podobenstiev. Po dovŕšení desiatich rokov prešiel do vyššej triedy – nazývanej bét talmud alebo ako jej hovorili dospelí – Dom múdrosti, kde k výučbe Tóry pribudla aj znalosť Mišny, súboru zákonov, ktoré vysvetľovali Tóru. Žiaci s učiteľom zápalisto diskutovali a v kladení otázok vynikal modrooký syn tesára Jozefa. Deti sa neraz nahlas rozosmiali, keď uviedol svojimi otázkami staručkého chazana do rozpakov.

Raz zavítal do Nazaretu slávny jeruzalemský rabín a učenec Hillel, ktorý bol priateľom rabína Barachiu. Staručký mudrc zotrval v škole pár dní a debatoval so žiakmi. „Neverím svojim očiam a ušiam, drahý priateľ. Kto je ten chlapec?“ pýtal sa neveriacky Hillel kolegu Barachia.

„Je to syn Jozefa a Márie, istý čas bola aj v Chrámovej škole v Jeruzaleme. Ich syn je prorokom ohlásený „Boh s nami“ – Emanuel, ale voláme ho Ježiš. Je na svoj vek natoľko múdry, že sa začína šepkať, že nie je z tohto sveta. Je to najlepší žiak, akého som kedy v Dome múdrosti učil,“ chválil chlapca Barachia.

„Ty si teda syn tesára Jozefa z rodu Dávidovho,“ pohladil Hillel kučeravého Ježiša, ktorého si dal predvolať. Ježiš mlčal. „Nie si hrdý, že pochádzaš z tohto rodu?“

„Vravia, že nie som jeho syn.“

„Si z rodu kráľa Dávida, tak ako z neho pochádza tvoj otec!“

„Všetci velebia Dávida za to, že zabil Filištínca Goliáša, ale to, že môj otec a všetci jeho predkovia pochádzajú z Dávidovho cudzoložstva s Uriášovou manželkou, ktorého pre istotu dal zabiť, to im neprekáža,“ rozhorčoval sa chlapec.

„Ty ovládaš takéto veci?“

Ježiš na Hillelovu otázku neodpovedal, namiesto toho sa ho spýtal na čosi, čo mu nedalo spávať. „Učiteľ, učia nás desať Božích prikázaní. Prečo musel otec včera zarezať barančeka, keď Mojžiš v prikázaniach hovorí: „Nezabiješ!“? vyhŕklo z chlapca.

Hillel sa zamyslel, nebol z Chrámu zvyknutý na otázky, na ktoré neraz ani jeho priateľ Barachia nenachádzal odpoveď. Chazan Eliáš nechcel, aby sa rabín trápil, a tak začal čítať. „Mojžiš hovorí jasne: Kedykoľvek budeš chcieť, môžeš vo všetkých svojich bránach zabíjať a jesť mäso s požehnaním Hospodina, svojho Boha.“

„To si však potom Mojžiš protirečí. Ktoré Písmo je teda pravé?“

„Ak Boh povedal: Nezabiješ!, myslel tým ľudí. Zvieratá je dovolené zabíjať.“

„Chazan Eliáš, nie som si istý, či prikázania Boha neprekrúcate. V Písme sa jasne hovorí: Nezabiješ! Nie: Nezabiješ človeka!“

„Chlapče, nerúhaj sa! Vari Písmo neučí, že desať prikázaní dal Boh Mojžišovi na dvoch hlinených doskách na vrchu Sinaj?! Ty tu spochybňuješ samotného Boha?!“ zvýšil hlas Eliáš.

„Ja Boha nespochybňujem. Boh je to najdokonalejšie dobro, a preto prikázal ľuďom, aby nezabíjali,“ pokojne odvetil Ježiš.

„Obeta Bohu je pre Žida povinnosťou,“ pokúsil sa ho upokojiť Hillel.

„Či Mojžiš nehovorí: Budete prinášať Bohu všetko, čo vám prikazuje: svoje spaľovné i na zabitie určené obety, svoje desiatky a vyberané dávky i všetko najlepšie z darov, ktoré ste sľúbili Hospodinovi?! Čomu tu nerozumieš?!“ spýtal sa ho Barachia.

„Desiatky neodvádzame Hospodinovi, ale kňazom do chrámu v Jeruzaleme. Do toho chrámu, z ktorého si veľkňaz Annáš urobil súkromné trhovisko a zmenáreň!“

„Prestaň sa rúhať, lebo si budem musieť predvolať tvojho otca do synagógy pred radu!“ pokarhal ho Barachia.

„Nechaj chlapca, jeho reč má logiku. V Zákone sa skutočne hovorí len: Nezabiješ,“ pokrútil hlavou Hillel. Ježiš však smutný stál a ťažko dýchal. Barachiovi ho prišlo ľúto, podišiel k nemu, priateľsky ho potľapkal. „Tak, dobre, nebudem otcovi hovoriť nič, ale daj si pozor na jazyk. I tak už máš povesť pošramotenú ustavičným rýpaním do Písma,“ chlácholil ho. Ježiš sa rozplakal. „No, Jošua, si už predsa chlap, nebudeš hádam plakať nad jedným zvieraťom.“

„Neplačem nad jedným zvieraťom. Plačem nad vaším pokrytectvom.“

„Synku, si na svoj vek veľmi vzdelaný a múdry. Počul si už o mojej Akadémii?“ spýtal sa odrazu Hillel.

Ježiš si rukávom zotrel slzy a spozornel. „Pravdaže.“

„A chcel by si ju navštevovať?“

„Slávnu Hillelovu akadémiu zákona a myslenia?“ Rabín prikývol. „Ale na to som ešte primladý,“ namietol.

„O tom, koho prijmeme, rozhoduje senát, ktorého som predsedom. Tak čo? Keď sa s tvojimi rodičmi dohovorím, prejdeš do jeruzalemskej školy?“

Chlapec sa namiesto odpovede vrhol rabínovi do náručia tak prudko, že starca takmer prevrátil.

7. KAPITOLA
Utajení anjeli

V nenápadnej budove v rímskej ulici, pomenovanej príznačne po zvláštnej skupine anjelov ako Via dei Cherubini, sídli jedna z najvplyvnejších tajných služieb na svete. Nemá nad sebou žiadnu parlamentnú kontrolu, nemusí sa zodpovedať demokraticky zvolenej vláde a jej najväčšou výhodou je, že sa vôbec nepredpokladá, že existuje. Pri prechádzaní okolo tajomnej budovy si ľudia v obavách len šepkali, že je sídlom utajených anjelov. Komu by zišlo na um, že inštitúcia, ktorá si dala do vienka šírenie Kristovho evanjelia, hlásanie dobra a lásky, potrebuje tajnú službu?! Ak ju má, dokazuje tým, že čosi s hlásaním Božieho slova nebude v poriadku. Alebo možno jej o to vôbec nejde. Tajné služby vždy boli a budú základným nástrojom mocenských inštitúcií, akými sú štáty, veľké medzinárodné korporácie či gigantické firmy, ktoré potrebujú takéto služby na ochranu moci svojej a na oslabovanie moci tých druhých. SIV – Servizio Informazioni del Vaticano – má len niečo cez sto členov, ale dokonale vycvičených, a to predovšetkým z radov jezuitov a benediktínov. Navonok nemajú žiadne hodnosti, oslovujú sa dôstojne bratia.

Traja z nich – bratia Maximilián Hausser, Carlo Toti a Felix Kruger – pracovníci štvrtého oddelenia, ktoré sa špecializuje na boj proti heréze, pokojne popíjali kávu Mauro, ktorá je už akousi domácou značkou zamestnancov SIV, na terase átria v tieni koruny obrovského platana. Bolo príjemne a nikto sa nikam nenáhlil. Mali dobrú náladu, ktorá sa im ešte zlepšila, keď čerstvý podplukovník, povýšený za mimoriadne zásluhy v boji proti heréze, päťdesiatnik Maximilián, najstarší z bratov, s úsmevom povedal:

„Tak, ten Michal Kráľ sa odhlásil zo zájazdu. Pár dní pred odchodom. Zvláštne, nie?“ Pozrel na dvoch kolegov.

„Prečo zvláštne? Mali bývať v Jeruzaleme a oni im to zmenili, nuž sa na to vykašlal,“ namietol Carlo.

„Mne sa to nezdá. Čo keď sa na poslednú chvíľu niečo dozvedel?“ nahlas premýšľal Maximilián.

„Myslíš od toho Dvorana?“ vyhŕklo z Felixa.

Carlo Toti na neho prekvapený pozrel a obrátil sa k Hausserovi. „Odvtedy, ako si podplukovník, priveľa konšpiruješ. Aspoň môžem ísť pokojne na dovolenku.“

„Prosím ťa, zapamätaj si, že hodnosti sme používali v Global Power. Tu som brat Maximilián,“ mosúril sa Hausser. Potom pokojnejšie dodal: „Ten chlapík nie je nijaký obyčajný turista. Vari si zabudol, čo nám vyvádzal, keď sme ešte boli v Global Power?“

„To bolo iné. Vtedy za ním stála perfektná organizácia, tentoraz je sám a mám bezpečne zistené, že sa s nikým v zájazde nepozná.“

„No, výborne, o to skôr máme fajront,“ potešil sa Carlo. „Nie tak celkom. Naši priatelia z Mossadu mi tiež potvrdili, že zachytili komunikáciu Kráľa s tým odbojným kňazom.“

„S tým Tomášom Dvoranom?“ spýtal sa Carlo. Podplukovník prikývol. „To je ten, čo sme ho škripli a prinútili na spoluprácu?“

„Áno. Ale informácie Mossadu potvrdzujú, že neklame.“

„Chcete povedať, že my spolupracujeme s Mossadom?“ zapojil sa do debaty prekvapený Felix.

Maximilián s Carlom sa srdečne zasmiali. „Milý brat Felix, vidno, že si tu skutočne nováčik. Inak by si vedel, že Vatikán s Izraelom si v spravodajských veciach rozumejú. Napokon, prečo nie? Veď naši najvyšší šéfovia sú všetci židia,“ usmial sa Maximilián.

„Pápeži nie sú predsa židia!“ namietol Felix. „Aj Hitler mal židovskú krv. Nikdy nevieš... A kto hovorí o pápežoch? Hovorím o Ježišovi, Márii, Jozefovi, Petrovi, Pavlovi, Ježišových učeníkoch... Ešte aj ten Judáš bol žid...“ Felix sa trpko usmial. „Keď chodí Svätý Otec na návštevy na Blízky východ, izraelskí chlapci nám výdatne pomáhajú. Ale aj my sme im už pichli. Počul si o prípade Meirová?“ Felix pokrútil hlavou. „Od toho prípadu je nám Mossad veľmi zaviazaný.“

„To som nepočul ani ja, a to som už dajaký čas v službe,“ pokýval hlavou Carlo.

Slova sa ujal brat Maximilián, inak podplukovník Hausser, niekdajší zástupca hlavného veliteľa Vatikánskej gardy, nástupca po Aloisovi Estermannovi, človeku, ktorého odhalili ako niekdajšieho špióna východonemeckej Stasi a 4. mája 1998 ho našli aj s manželkou mŕtvych. Hausser spustil: „Jedného dňa v januári 1973 odštartovalo v skorých ranných hodinách v Paríži lietadlo bez imatrikulačných znakov. Malo letieť kamsi do Afriky, ale spravilo nečakané medzipristátie v Ríme. Na zapadnutej rolovacej dráhe čakalo na lietadlo nenápadné auto s osobným tajomníkom pápeža Pavla VI.

Pápež požiadal o krátke stretnutie izraelskú premiérku Goldu Meirovú, ktorá v lietadle letela. Hoci šlo o prísne tajné stretnutie, dozvedeli sa to Palestínčania. K lietadlu sa priblížili dva Fiaty kombi s piatimi chlapíkmi z organizácie Čierny september, vyzbrojení ruskými raketami zem – vzduch. Boli rozhodnutí lietadlo aj s Meirovou zlikvidovať.“

„Čierny september sú tí, ktorí v sedemdesiatom druhom zabili v Mníchove jedenásť atlétov izraelskej výpravy?“ spýtal sa Felix.

Maximilián prikývol a pokračoval. „Netušili však, že ich sledujú agenti Mossadu, ktorí dostali správu od nášho brata Angela Casoniho. Zatiaľ čo im dávali na ruky želiezka, pani Meirová sa pol hodinky pekne porozprávala s pápežom a potom odletela do Afriky. Nuž, stáva sa v našej práci všeličo...“ usmial sa.

„No, zbohom, ak je to pravda...“ krútil hlavou Felix.

„Nerozumiem, čomu sa čuduješ. Pápež Pius XI. dokonca podpísal konkordát s nacistickým Nemeckom, v ktorom sa nariaďovala prísaha vernosti biskupov nacistickému režimu. Po porážke fašistického Nemecka Vatikán úspešne intervenoval, aby vojnový zločinec von Papen, šéf Katolíckeho centra, nebol postavený pred Norimberský súd. A práve Vatikán držal ochrannú ruku nad vojnovými zločincami, ktorých plánovite a organizovane pašoval do bezpečia v exile. Fašistické vražedné vojenské zoskupenie SS pozostávalo na 76 percent z praktizujúcich katolíkov...“

Felix sa nadýchol a na dúšok vhodil do seba chladivú whisky. „Akoby som nič nepočul...“

„Milý brat Felix, vieš čo je vlastne SIV? Pozri sa na symbol našej inštitúcie. Jeho centrom je monogram IHS. Znamená to síce Iesus Hominum Salvator – Ježiš spasiteľ ľudí, ale dá sa to obmeniť aj na Iesum Habemus Socium – Ježiš je náš spojenec. Je to symbol jezuitov, najvernejších služobníkov pápeža. Aby som bol presný – vojakov pápeža. Jezuiti boli cirkevnou vojenskou rozviedkou, ktorá predovšetkým pátrala po kacíroch. V podstate nám táto úloha ostala dodnes a spolu s našimi dominikánskymi bratmi ju úspešne plníme. Drahý Felix, ešte sa u nás všeličo naučíš,“ usmial sa podplukovník a potľapkal nováčika po pleci. „Ale k veci. Hoci sa zdá, že Kráľ po návrate z Nepálu a Indie dostal rozum, ja by som ho nepodceňoval. Sledujeme a analyzujeme každý jeho krok, jeho výroky, články, rozhovory, ktoré poskytuje. Sú prešpikované zlovoľnými výrokmi na adresu Vatikánu, Svätého Otca a časti kňazov.“

„Robí si srandu z buzerantov a pedofilov v sutanách, to je mi celkom sympatické,“ zasmial sa Felix.

„Milý brat Felix, keď sme ho v Global Power naháňali po himalájskych dolinách a mešitách v Indii, ty si v službe ešte nebol. Ten chlapík je extrémne nebezpečný. Má kontakty na takzvané mierové sily, ktoré nie sú ničím iným iba zhlukom lumpov, ktorí sa snažia narušiť pevný, existujúci poriadok sveta. A vieš, čo je základným pilierom stability v tomto rozhádanom svete? Naša katolícka cirkev! Preto nedovolím nikomu – rozumieš nikomu –, aby čo len v náznaku ohrozil stabilitu Svätej stolice. Aj tak máme dosť vlastných problémov, nepotrebujeme nepriateľov aj vonku.“

„Čo také hrozné ten bývalý rocker chystá?“ spýtal sa Felix.

„No, povedz mu,“ vyzval Maximilián brata Carla Totiho.

Toti chvíľu hľadal slová. „Ako by som ti to... Myslíme si, že im ide o zjednotenie svetových náboženstiev. Ich heslom je UNUM. Znamená to Jedno. Základnou ideou je teda Jednota. Číselným symbolom je jednotka. Je to dlhodobá akcia, zistili sme, že ju volajú Kód 1.“

„Také nebezpečenstvo hrozí cirkvi odvtedy, ako vznikla. Zjednotiteľov náboženstiev tu bolo a bude, pcha... Nepreháňajte to, páni,“ zasmial sa opatrne Felix. „Prečo to dali na starosť nám, čo bojujeme s herézou?“

„Pravdepodobne sa im to zdá blízke. Asi to bude vážne, keď tým poverili najelitnejšie oddelenie nášho Servizia,“ vážne povedal Maximilián. „Páni, viete si predstaviť, čo by sa stalo, keby sa tí ničomníci jedného dňa skutočne zjednotili? Aký by to malo dosah na Svätú stolicu a na nás? Bolo by po kresťanstve!“ dodal a prudko tresol päsťou po stole.

„Ale prosím vás, toto nemôžete myslieť vážne...“ namietol Felix.

„Myslíme to smrteľne vážne. Ide tu totiž o Ježišov hrob v Šrínagare. Teda – údajný,“ chytro sa opravil. „Od Dvorana máme informáciu, že o možnej existencii takéhoto hrobu hovoria s naprostou vážnosťou. Napokon, Kráľ verejne vyhlasuje, že sa pokúsi hrobku navštíviť. Viete, čo by pre nás znamenal dôkaz z Rozabalu?“ hrozivo zdvihol obočie Hausser.

„Odkiaľ?“ spýtal sa Felix.

„Rozabal je názov hrobky, v ktorej je podľa tvrdení viacerých expertov pochovaný Kristus. Zatiaľ sa nám podarilo všetky pokusy o odobratie prípadných vzoriek na určenie DNA eliminovať. Zatiaľ...“

„V sedemdesiatom ôsmom sme mali namále,“ podotkol Toti. Nováčik Kruger na neho nechápavo pozrel. „V júni usporiadali londýnski moslimovia svetovú konferenciu na tému Ježiš neumrel na kríži. Prišlo na ňu vyše tisícpäťsto ľudí z celého sveta.“

„Akiste samí blázni,“ namietol Felix.

„Mýliš sa. Kongresu predsedal bývalý predseda Bezpečnostnej rady OSN pakistanský minister zahraničia Zafruláh Chán. Našťastie, podarilo sa nám zabrániť prítomnosti korunného svedka profesora Fidu Hassnaina, šéfa archeologického oddelenia kašmírskej vlády, ktorý jediný v hrobke robil prieskum. Vláda mu odobrala pas. V poslednej chvíli. Kašmírska vláda to neskôr trochu kompenzovala, keď dala starému pánovi štátne vyznamenanie...“

Hausser nervózne poklepkával prstami po stole. „Kráľa nesmieme podceniť. To, čo nám navyvádzal so svojimi kumpánmi v Tibete, Nepále a Indii, musí byť pre nás varovaním. Jeden z našich najlepších ľudí záhadne zmizol a druhého sme museli... Hm... Ale my ich zničíme v zárodku! Neostane z nich kameň na kameni, to vám prisahám! Nech už s ním spolupracuje ktokoľvek! Akože sa volám Hausser!“ zreval v záchvate rozohnenia. Jeho husté, mierne prešedivené obočie sa dvíhalo a klesalo v rytme prudkej gestikulácie.

Carlo a Felix mlčky čakali, kým ho rozohnenie prejde. Keď sa upokojil, vhodil do seba dávku whisky a prudko dýchal. „Čo znamená J. B.?“ spýtal sa potichu Felix.

„Môžem?“ pozrel Carlo spýtavo na podplukovníka, ktorý prikývol. Toti začal mladšiemu kolegovi pokojne vysvetľovať. „Keď kráľ Šalamún staval chrám v Jeruzaleme, dal k východnej bráne postaviť dva stĺpy. Pre židov predstavovali stĺpy kráľovskú, nezničiteľnú moc, ktorú spájal oblúk symbolizujúci nebesá. Oblúk volali šalom – mier. Bronzový stĺp „J“ – Joachim – dal inštalovať staviteľ chrámu Chíram napravo od brány a stĺp „B“ – Boas – naľavo. Vraj ide o iniciály odvodené od mien Ježiš a Budha. Stĺpy symbolizujú dve najväčšie postavy histórie a učenia, ktoré reprezentovali. Ak sa oba stĺpy opäť symbolicky spoja, nastane na svete konečne vytúžená JEDNOTA. Všetko sa opäť spojí v JEDNO – ľudské rasy, náboženstvá...“

„Chápeš? Rozumieš tomu?“ podplukovník sa takmer vyrútil na Felixa. Veď to zjednotenie majú tí prašivci priamo v symbole. To J.B. je prekliate!“

Felix sa usmial. „Zaujímavé, čo hovoríte, len to má jednu chybu. V čase Šalamúna predsa nemohli vedieť nič o Budhovi ani o Ježišovi. Vtedy predsa ešte neexistovali.“

„A čo tí, ktorí sa v Starom zákone volajú proroci? Ježiš v tých časoch tiež neexistoval a predsa ho prorokovali! Nie, nie, milý Felix, nezľahčuj to, lebo si budem napokon myslieť, že si medzi nami dajaký utajený anjel...“

„Prepáč, šéfe, nerozumiem.“

„Však aj ty patríš k nim!“ povedal podplukovník a zahľadel sa skúmavo do Felixových očí. „Veliteľ, to si vyprosujem!“

„No dobre, dobre. Nadnes stačilo. Keďže Kráľ cestu do Izraela zrušil, predbežne odvolávam našu akciu. Carlo, môžeš ísť pokojne na dovolenku. Keby sa niečo dialo, poverujem počas tvojej dovolenky touto vecou teba, Felix.“

Carlo sa usmial. Na druhý deň odletel na vytúženú dovolenku na Bahamské ostrovy.

8. KAPITOLA
Múdrosť východu

Celotýždňovú lopotu prerušil vytúžený piatkový západ slnka, ktorým sa začínal sabat, prežidov povinný oddych odakejkoľvek práce. Zvuk trúbenia šofaru, ktorým chazan oznamoval ukončenie prác, mal Ježiš veľmi rád. Stál nastreche atúžobne vykrúcal hlavu koblohe vočakávaní, kedy sa objavia prvé tri hviezdy aozvú ostré tóny baranieho rohu, zvolávajúce ľudí namodlitbu. Takýchto chvíľ zažil vostatných troch rokoch málo, väčšinu času bol vJeruzaleme vHillelovej akadémii adoNazaretu prichádzal iba cezprázdniny či naniektoré sviatky. Nazareťania neskrývane žiarlili nasvojho talentovaného rodáka, študenta elitnej jeruzalemskej Akadémie, ktorú navštevovali nielen Židia, ale aj Gréci, Feničania, Arméni, Egypťania, Moábci, Nabatejci, Babylončania, Peržania, adokonca sa medzi študentmi našli aj mladí Indovia. Keďže už dosiahol trinásty rok abol prijatý zaplnoprávneho člena náboženskej obce, mohol vsynagóge čítať zPísma. Vslávnostnom obrade Bar micva sa zaviazal zákonu, čo znamenalo, že ak prišlo dosynagógy iba deväť mužov, mohol ich už ako dospelý doplniť napožadovaných desať, aby sa mohla bohoslužba začať. Oddovŕšenia trinásteho roku bol už zasvoje skutky zodpovedný sám, anie jeho rodičia. Hoci bol Ježiš „akademik“, vsobotné pobožnosti, keď sa vsynagóge zhromaždili veriaci aobsadili lavice postavené pozdĺž kamenných stien, si spolu srovesníkmi sadal nadlážku, ktorá najmä vhorúcom lete príjemne chladila. Predstenou obrátenou kJeruzalemu stál rečnícky pult sosedemramennou menórou. Miestnosť osvetlená sviecami menóry aolivovými fakľami pôsobila magicky. Ježiš počúval čítanie zTóry, ktoré pokaždých troch vetách prekladal tlmočník zhebrejčiny dovšeobecne používanej aramejčiny. Odsporu sosusedom Ámonom predštyrmi rokmi cítil, že niektorí muži, ikamaráti, odneho bočia. Akiste napokyn rodičov. Niektorí židovskí otcovia imatky štvali svoje deti proti nemu aj preto, lebo jeho najlepšími priateľmi boli samaritánski chlapci, ktorí tvorili vNazarete nežidovskú menšinu.

„Každý, kto sa narodil ako Žid, dostane sa automaticky dokráľovstva nebeského,“ hovoril pokojným hlasom rabín. Všetci zhromaždení ho pozorne počúvali. „Pohania musia najprv konvertovať nažidovstvo, aby mali nárok naKráľovstvo. Písmo hovorí, že Abrahám sedí pripekelnej bráne azachytí každého Žida, ktorý tam bol poslaný, azachráni ho.“

„Ačo keď je ten Žid zlý človek?“ ozval sa synagógou rozrušený Ježišov hlas. Muži naneho prekvapene pozreli. „Pôjde aj vtedy dokráľovstva nebeského? Písmo nás predsa učí, že doOtcovho kráľovstva sa dostanú len dobrí astatoční ľudia. Dostane sa teda doKráľovstva skôr zlý Žid alebo dobrý Samaritán?“

„Nuž,“ zachmúril sa rabín Barachia nadzložitou otázkou, „myslím, že tým, že sme Bohom vyvolený národ, dostane sa tam skôr nedobrý Žid...“ odvetil nepresvedčivo.

„Ale potom popierate slová Písma, ktoré nás vkaždom žalme takmer vkaždom slove nabáda, aby sme boli dobrí. Vari nehovoria Príslovia, že zlí budú blúdiť mimo Kráľovstva?“ zápalisto sa postavil našpičky mladík.

Všetci vsynagóge upreli zraky narabína. „Milý Jošua, zostaň pobohoslužbe, pozhovárame sa,“ uhýbal odpovedi nervózny rabín. Ako esénovi mu bolo hlúpe odbočovať odproblému, zhĺbky duše sJežišom súhlasil, ale vedel, že väčšinu počúvajúcich predstavujú farizeji azopár saducejov, anechcel si ich rozhnevať. Muži dávali zreteľne najavo nevôľu sJežišovou otázkou anedovolili mu odriekať haftaru, úryvky zprorockých kníh, čo inak býva prekaždého mladého muža veľkou cťou. Naopak, požiadali ho, aby Dom modlitby opustil. Poskončení bohoslužby vyšiel rabín zosynagógy aprisadol si kJežišovi, ktorý sedel zamyslený naschodoch.

„Netráp sa preto, majú nato právo. Anapokon, nestalo sa ti to prvý raz,“ položil otcovsky ruku nachlapcovo plece.

„Sú to pokrytci,“ zamyslel sa Ježiš. „Chodia dosynagógy nie preto, aby komunikovali sBohom, ale preto, že sa to patrí. Sú vprvých radoch, aby ich ostatní videli. Modlia sa Otčenáš, avôbec mu nerozumejú. Myslia si, že čím hlasnejšie budú vykrikovať slová Písma, tým skôr príde kráľovstvo nebeské. Apritom len čo vyjdú zosynagógy, už zhrešia, urážajú Boha svojou prosbou, aby ich neuviedol dopokušenia, akoby bol Boh zlý ačloveka pokúšal! Kňazi vykladajú slovo Hospodina nie tak, ako to chcel on, ale ako to vyhovuje im. Pocelý život nás strašia hriechom, ale ja tento výklad odmietam. Odvečných výčitiek majú ľudia choroby, namiesto toho, aby sa zoživota tešili, aby spievali aradovali sa.“ Naklonil sa krabínovi, ktorý si ho otcovsky privinul. „Premýšľam nadmnohými vecami, ktoré mi trápia dušu. Povedzte, boli Adam aEva prví ľudia, ktorých stvoril Boh?“

„Samozrejme.“

„VPísme sa však hovorí, že keď Hospodin označil Kaina načele, ten odišiel odjeho tváre dokrajiny Nód východne odEdenu.“

„Správne.“

„Ale vtom istom Písme sa hovorí, že vkrajine Nód spoznal Kain svoju ženu, ktorá počala aporodila mu syna Enocha. Odkiaľ sa tam vzala žena, keď vravíte, že Eva bola prvá?“

„Hillel ti povedal, že jeho Akadémia ťa naučí premýšľať, ale už ti nepovedal, že premýšľajúceho človeka bude duša trápiť pocelý život.“

„Takže ani vy neviete...“

„Čo máš stále proti kňazom?“ snažil sa odviesť reč Barachia. „Aj ja som kňaz. Avari podvádzam?“

„Vraj je jeho stav vážny.“