Start

Copyright © 2014 by Ivana Lacková

Cover design © 2014 by 3H creative studio

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Edícia PRÍBEHY Z KABELKY

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Citácia na s. 189 je z publikácie Publius Ovidius Naso: 

Umenie milovať, preklad Vojtech Mihálik 

v spolupráci s Vierou Bunčákovou. 

Citácie na s. 10 a 210 sú z textu Karel Plíhal: Morseovka. 

Obálku navrhlo 3H creative studio. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 

ako svoju 584. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3818-3

1) 
Čudná dáma v knižnici

V knižnici bolo príjemné ospanlivé ticho. V týchto ustanovizniach býva zvyčajne ticho, a tak málokomu napadne, že by ho mohol pomenovať trebárs príjemným, pani Baretová sa však za dlhé roky strávené prácou v knižnici naučila zaraďovať ticho do rozličných kategórií.

Keď ľudia prichádzali v letných tričkách a so slamenými klobúkmi na hlave požičať si knihu, ktorá im mala vyplniť chvíle pri vode, ticho bolo náhlivé. Slnko nazerajúce cez okno do knižnice urýchľovalo pohyb ľudí v priestore, lákalo za zážitkami, v ovzduší sa miešal pach spotených tiel s kvetinovou vôňou dámskych parfumov. Napriek zhovievavej povahe nemala pani Baretová toto ticho rada. Upotené, uponáhľané, bez rešpektu ku knihám. Ľudia chodili hore-dole po knižnici, nik si ani len nakrátko nesadol.

Dnes od rána pršalo. Jemné dažďové kvapky sa kĺzali po okne s takou vytrvalosťou, až to unavovalo. Napriek tomu to bolo pekné ráno, pretože všetci sa zmierili s tým, že počasie je dobré akurát na knihu. Ľudia prichádzali s pokorou, usádzali sa v pohodlných kreslách a so záujmom listovali v knihách, ktoré im knihovníčka poradila. Poznala vkus pravidelných návštevníkov knižnice, a aj toho, kto prišiel prvý raz, zväčša vedela odhadnúť a odporučiť mu niečo zo žánru, ktorý preferoval.

Kým si návštevníci vyberali knihy, vytiahla zo skrinky za chrbtom svištiu masť a pustila sa do natierania boľavého ramena.

„Pani Baretová, prečo sa stále mastíte tou masťou?“

Zdvihla hlavu a čelila vyčítavému pohľadu dvanásťročného chalana.

„Marek, už som ti vysvetlila, že tá masť mi pomáha a zistila som, že...“

„Ale čo tie svište, ktoré kvôli tuku zabili?“ nedal sa chlapec, jeho bojový tón narušil ticho v miestnosti, zopár dospelých obrátilo ku knihovníčke zrak a v ich očiach si prečítala obvinenie z nepriamej podpory zabíjania zvierat.

„Keby si mi dal dohovoriť, povedala by som ti, akým spôsobom sa získava zo svišťov tuk.“

„To ako čo?“ Detské oči horeli zvedavosťou.

„Jednoducho, lovci odchytávajú vypasené svište, živiace sa odpadkami po turistoch, a robia im liposukciu, to vieš, čo je, a potom ich pustia späť do voľnej prírody. Takto získavajú liečivý tuk a svišť je oveľa pohyblivejší.“

Pani Baretová podala svoje vysvetlenie tak presvedčivo, že jej chlapec na slovo uveril. Pokýval spokojne hlavou. Knihovníčka si na tvárach dospelých prečítala pobavenie a sympatie.

„Mama vravela, že liposukcia je hrozne drahá. Ona si myslí, že má veľké brucho, ale nemá na liposukciu peniaze. Myslíte si, že by jej to urobili zadarmo, keby im nechala svoj tuk? Alebo ľudský tuk nik nechce?“

Zvedavý výrastok bol neúnavný. Knihovníčka zaznamenala zvýšený počet očí zdvihnutých od kníh, so záujmom i rozveselene sledovali, ako zvládne ďalšiu otázku. Našťastie, pani Baretová sa nemusela uchýliť k mystifikácii, z nespočetného množstva kníh a časopisov načerpala kopec vedomostí a hľa, hneď s jednou pravdivou informáciou vyrukovala.

„Vo svete existujú firmy, ktoré vyrábajú z ľudského tuku napríklad sušienky pre hladujúcich vo vojnových oblastiach. Ľudský tuk je totiž ľahko stráviteľný, oslabený organizmus ho rýchlo vstrebáva, hladujúcemu človeku nepríde ťažko od žalúdka.“

Knižnica zašumela obdivom. Takto by mala vyzerať ideálna knihovníčka!

„No prosím, keď ma mama bude najbližšie nútiť do jedla a vyhrážať sa, že inak pošle môj obed africkým hladujúcim deťom, poviem jej, nech pribalí aj svoj tuk,“ povedal chlapec a dospelí zrazu nevedeli, či to myslí vážne, alebo žartuje.

Pani Baretová sa zasmiala. V duchu videla chlapcovu matku, ktorá by sa asi nepotešila, že jej tukové bunky sa stanú súčasťou potravinového balíčka pre deti.

„Marek, informáciu o takejto možnosti využitia ľudského tuku si zatiaľ nechaj len pre seba. Mama by nemusela správne pochopiť užitočnosť svojho tuku.“

„To je možné,“ pripustil chlapec. „Mama nechápe veľa vecí, o ktorých jej rozprávam.“

„Aj ja som mama a musím sa ti priznať, že ani ja často nechápem svojho syna, hoci je už dospelý muž. Ale ľúbim ho, a to je dôležité. Tvoja mama ťa istotne tiež ľúbi.“

Chlapec prikývol.

„Jasnačka, že ma ľúbi. Aj keď sa občas hnevá, lebo keď mi nevie na niečo odpovedať a dlho premýšľa, hovorím jej, že asi načítava. Vraj sa z tých počítačov raz zbláznim. Myslíte si, že sa dá z počítačov zblázniť?“

„Keď to na človeka príde, zblázni sa z čohokoľvek. Z lásky alebo z nenávisti, zo samoty, keď chýbajú ľudia, alebo z vyhorenia, keď je tých ľudí okolo priveľa.“

Deň v knižnici sa chýlil ku koncu, keď si knihovníčka všimla tú ženu. Sedela na konci miestnosti, nečítala, iba ju z diaľky sledovala. Mohla mať okolo štyridsiatky, draho a noblesne oblečená dáma, ktorá sa sprvu tvárila, že len tak očkom o ňu zavadila, ale neskôr, s blížiacimi sa záverečnými hodinami, sa ich pohľady stretali čoraz častejšie.

Pani Baretová to nevydržala a rozhodla sa konať prv, než ju tie sliedivé pohľady načisto znervóznia. Nadýchla sa a pomaly prechádzala svojou milovanou knižnicou až k čudnej osobe na jej konci.

To žena nečakala. Jej pohľad zneistel, sklopila oči na hŕbku kníh, ktorú mala pred sebou.

„Prepáčte, že ruším, ale mala som pocit, že niečo potrebujete. Môžem vám nejako pomôcť?“

Knihovníčka to vyriekla pomaly a úctivo, čo ženu zjavne ešte viac zmiatlo. Tvár jej zalial rumenec, zaklipkala mihalnicami a vysotila zo seba: „Áno, viete, nemám veľa času na čítanie. Stihnem tak jednu-dve knihy za mesiac a pozrite, koľko som si ich navyberala.“

Pani Baretová sa milo usmiala: „Teší ma, že ste si mali z čoho vybrať.“

„Máte tu dobré knihy,“ pritakala žena.

„Ukážte mi, čo ste si vybrali, a ja vám poviem, čo môžete od tej-ktorej knihy očakávať.“

Knihovníčka sa natiahla ku knihám, brala jeden titul po druhom do rúk a s neskrývanou láskou ich hladkala, prstami prechádzala po stránkach, akoby chcela vyskúšať mieru ich ošúchania ako znak čitateľského záujmu.

„Od tejto knihy sa očakávalo, že bude bestsellerom, aj sa to, ako vidím, Paolovi Coelhovi podarilo. Je to motivačná kniha. Odhaľuje ľudskú túžbu po šťastí, láske a duševnej rovnováhe. Po prečítaní síce rýchlo zabudnete obsah, ale nie príjemný pocit, ktorý vo vás vyvolala. Na smrť od Kariku je naopak silný príbeh priateľov, ktorí sa stretnú po rokoch v koncentračnom tábore, každý na opačnej strane. So smrťou za chrbtom však rovnako intenzívne zachraňujú to, na čom im záleží, a ešte viac strácajú... Budete plakať od bezmocnosti. Má to dva diely, zaručujem vám, že ich prečítate na jeden dych. Ďalšia kniha... jaj, ženský román o láske. Nepamätám si dej, ale určite tam je láska, nevera, vášeň, erotika. Dá sa to čítať aj pri varení nedeľného obedu. Dej vám zrýchli dych...“

Obe sa zasmiali a pani Baretová pokračovala: „Čo tu máme ďalej? Predohra? Toto je niečo podobné ako predošlá kniha, ale Coddington to lepšie napísala, takže máte postarané o dva nedeľné obedy. Posledná kniha je výborný historický román o láske krásnej mladej ženy k zákernému šľachticovi.“

„Opäť nedeľný obed? Toľko variť nebudem,“ zasmiala sa žena, dlhým nalakovaným nechtom ďobla do kníh a dve posledné si zobrala.

„Ste výborná poradkyňa. To naozaj prečítate každú z vašich kníh?“ zvedavo sa spýtala.

„Nie každú, ale prečítala som väčšinu. Mám výhodu, že čítam rýchlo.“

„Vďaka, že ste mi pomohli vybrať si,“ usmiala sa neznáma. Pani Baretová si všimla, že na krku jej vyskočili červené fľaky, také mávajú ľudia pri potláčaní nervozity.

„Nič som vám nevybrala. Sama ste sa rozhodli a určili ste si, čo je pre vás dobré. Sú čitatelia, ktorí nechcú o hrôzach koncentráku nič vedieť, a iní zas nemajú potrebu čítať literatúru o duchovne. Nemyslím, že sú dobré a zlé knihy. To len každý z nás hľadá niečo iné a v každej knihe sa dá nájsť dačo zaujímavé. Ja som napríklad v jednej detektívke našla päťdesiateurovku.“

„Fíha, tak to bol hodnotný čitateľský zážitok,“ žena sa zasmiala a zdalo sa, že už je menej nervózna.

„Ak tie knihy teda chcete, musíte sa u nás zaregistrovať a zaplatiť ročný poplatok.“

„Chystám sa to urobiť,“ prikývla horlivo žena.

Pani Baretová sa vrátila na svoje miesto, cestou cítila na chrbte ženin pohľad a vôbec ju to neprekvapilo. Bolo jej jasné, že toto krátke interview o knihách nebolo dôležité pre svoj obsah, neznáma žena sa len chcela vyhnúť zisťovaniu, prečo si ju toľko obzerala. Pani Baretová bola dokonca presvedčená, že tá ženská nebude čítať ani jeden z vybraných titulov.

Čo neznámu na nej tak zaujalo, to sa dnes nedozvie, ale bola si istá, že počas najbližších dní to zistí. Treba byť trpezlivý a čas odhalí veľa nejasných vecí. Dovtedy si vymyslí množstvo variantov, čo všetko mohla žena chcieť.

Kým prišla domov, neznámu sliedičku úplne vypustila z hlavy. Manžel doma nebol, rozladilo ju to.

„Dôchodca, ktorý sa robí nenahraditeľný pre svoju firmu,“ hundrala a zamiesila cesto na jablkový závin. Kým sa piekol, postavila vodu na čaj a pozrela sa smutne na hodiny. Svoju rituálnu šálku bylinkového čaju na večer si zas bude musieť vypiť sama. Ako zvyčajne.

Pán Baret prišiel domov, keď osamotená a bez nálady dopíjala čaj.

„Zasa som nestihol náš čajový obrad?“ zatváril sa udivene, keď vošiel do obývačky, kde uprostred starožitného nábytku pri vyrezávanom stolíku s háčkovanou dečkou sedela jeho žena a v ruke držala takmer prázdnu porcelánovú šálku. Pani Baretová sa zatvárila ako bohyňa pomsty.

„Nestihol, pán Baret. Čajový rituál sa stáva výhradne mojou záležitosťou. Tvoja absencia je už permanentná, preto ťa žiadam, aby si ju neporušoval. Som žena, ktorá si potrpí na rutinu. Dáva mi pocit bezpečia. Prosím, chodievaj domov ešte o čosi neskôr, nech si v samote môžem vychutnať posledné dúšky ľubovníka bodkovaného.“

„Bože na nebi, Klára, nebuď takáto!“

„Aká, drahý?“

„Mal som roboty vyše hlavy.“

„Zvykám si.“

„Mrzí ma to.“

„Mimochodom, zdá sa, že máš salónšpic.“

„Zastavili sme sa po práci na pohárik koňačiku.“

Sadol si oproti nej a chvíľu na ňu s úsmevom pozeral. Starnúci dobrácky chlap, ktorý do práce nosieva kvalitné obleky, ale doma sa najradšej vyvaľuje na váľande vo vyťahanom tričku. Chlap, ktorého v účtovníckej firme aj v dôchodkovom veku stále dobre platia za profesionalitu a rozhľad, ale doma je to kus lenivca, ktorého bavia len športové prenosy a možno ešte jeho koníček – fotografovanie, ktorým si vo vlastnej agentúre s kamarátom slušne privyrábajú. Bývalý obávaný šéf, čo v skutočnosti neublížil ani muche. Dala mu všetko. Roky života, lásku, zázemie, syna. Veľmi túžil po dcére, lenže Klára už viac detí mať nemohla. Dodnes sa jej muž nechtiac občas otočí za mladými chichotajúcimi sa dievčatami, a keď ho upozorní, aby nezízal, že sa to nehodí, smutne sa usmeje: „Len si pozerám, akú som mohol mať dcéru, keby si ty ešte mohla...“ Nedopovie, ale Kláre zakaždým zovrie hrdlo ľútosťou.

„Pámbů mi dal dárek, tú nejhezčí z Klárek,“ vypomohol si obľúbeným Plíhalom. Vie, ako na ňu.

Aj teraz ju ten úsmev a verš dostali.

„No dobre, nehnevám sa na teba.“

„Môžem si dať z koláča?“

„Samozrejme, Karol, veď som ho robila predovšetkým pre teba,“ povedala láskavo.

Vzal do ruky nôž a kusisko si ukrojil. Pekáč ani poriadne nevrátil na miesto a už si závin nedočkavo pchal do úst. Sústredil sa na jablkovoškoricovú chuť, pekáč sa nečakane prevážil a s buchotom padol na zem.

Mlčky sa pozreli jeden na druhého. Klára vedela, že teraz by mala zahundrať niečo o tom, prečo nie je opatrný a nedáva pozor, ale výčitky sa jej za dlhé roky manželstva už zdali byť také zbytočné, že ich vypustila zo svojho repertoára. Karolovi sa nechcelo ospravedlňovať, veď to neurobil náročky, takže nemal pocit viny, že bol neopatrný. Napokon, pekáč mu mohol spadnúť na nohu a ublížil by si ním – vtedy by už bolo celkom zbytočné ospravedlňovať sa Kláre, keďže by bol zranený. Tak si len vymenili veľavýznamné pohľady a očami sa ubezpečili, že presne vedia, čo ten druhý chcel povedať. Dokonalá manželská súhra.

„Dnes budem dlho pracovať. Choď spať bezo mňa,“ povedal Kláre, keď umývala riad.

„Čo také robíš, ak to nie je tajomstvo?“

„Nie je to tajomstvo.“

Nasledovali dlhé minúty ticha. Klára nechápavo pozerala na manžela.

„Dobre, na čom teda pracuješ?“

Mykol plecami: „Aj tak by si tomu nerozumela!“

Niečo sa v nej vzoprelo. Načítaná pani knihovníčka predsa rozumie všetkému, veď celý život

obetovala knihám. Karolova poznámka ju do krvi urazila a už sa s ním celý večer nerozprávala. Na druhý deň prišiel domov s troma žltými ružami.

Dojatá Klára si ich pritisla k hrudi. „Prepáč, že som bol k tebe taký hrubý.“ „Teda, Karol, toto je skutočne milé prekvapenie.“ „To som rád, že ťa tie kvety potešili.“ „Tým milým prekvapením som myslela tvoje ospravedlnenie. Neverila som, že tak niekedy urobíš.“ „Bože na nebi, Klára, nerob z toho kovbojku!“ „No a čo si to vlastne robil, keď si mi o tom nechcel povedať?“ „Nechaj to už tak. Aj tak by si tomu nerozumela.“ Karol je skrátka Karol. Aj keď musí vedieť, že po toľkých rokoch má prečítaného aj jeho, rád sa hrá na záhadného. Klára ho však ľúbi, preto sa už dávno nezaujíma o to, čím sa po večeroch zaoberá.

2)
Limerancia

Margot vedela, že má veľmi bystrého syna, rozhodne sa zaňho nemusela hanbiť, apreto si narodičovských združeniach hrdo sadala doprvej lavice, aby bolo jasné, že ona nemá žiaden problém.

„Už to nie sú prváčikovia ačím ďalej, tým viac je učenia. Treba zabrať, musíte im vtom pomôcť,“ hovorila triedna učiteľka oduševneným hlasom.

Mala naseba ružový svetrík, ešte ružovšiu sukňu ačuduj sa svete, biely plášť. Prepána, prečo biely plášť? Je vtom azda nejaká skrytá symbolika? Ak áno, tak aká? Chce naznačiť, že nadeti by bolo treba pustiť lekára alebo mäsiara? Toto predsa bola učiteľka matematiky. Tá nerobí pokusy vlaboratóriu, takže plášť istotne neslúži ako ochranný odev predagresívnymi chemikáliami – apredagresívnymi žiakmi?! Fíha, tak to by sa dalo vkontexte dnešnej doby pochopiť.

„Očo menej vedia, oto viac sa zabávajú! Ja to nechápem!“ rozhadzoval rozhorčene rukávmi biely plášť.

Margot sa zamrvila nastoličke. Veď to je celkom jasné, ako keby učiteľka nevedela, že čím viac informácií, tým viac depresií. Zlaté nevedomé deti!

„Učia sa desať minút predhodinou apresne taký istý čas im to učivo ostáva vhlave. Takto sa nedá vzdelávať,“ rozhorčoval sa biely plášť apotom pokračoval vprednáške olenivosti detí aotom, že ich treba zapájať aj doupratovania neporiadku všatni atriede.

„Aj môjho Matúša zapojte. Viem, je lenivý, odvráva aj desať minút, ale potom si dá povedať aurobí, čo treba,“ ozvala sa aktívna matka č. 1.

„Hop! Desať minút? Toľko času najedného žiaka nemám!“ vydesil sa biely plášť. „Viete, aké je tosdeťmi náročné? Dohovárate jednému apridajú sa knemu ďalší traja!“ pokračoval plášť azničene pozeral narodičov.

„Ak vám môžem poradiť, skúste papuľovanie ignorovať,“ ozvala sa aktívna matka č. 2. „Mám doma dve deti, chlapcov, akeď niečo hovorím jednému adruhý syn sa dotoho montuje, jasne mu poviem, nech je ticho, že teraz riešim jeho brata. Skúste to aj vy, pani učiteľka.“

Triedna učiteľka mala viac vrások, ako bolo známok vtriednej knihe, čo signalizovalo, že jej rukami prešli stovky detí, výchovná rada odmatky dvoch vyznela preto veľmi zábavne. Margot sa ledva ovládala, aby sa nezasmiala nahlas.

„Viete, pritoľkých deťoch je to ťažké,“ vzdychla triedna učiteľka aprevrátila oči knebesiam. „Dávam im všetko. Učím celý život. Keby som tie deti nemala rada, nie som tu. Ale predstavte si, ony ešte aj utečú zoškoly apotom sa flákajú! Keby som len vedela, kto ich nato navádza... Ale to by si mali ustriehnuť rodičia. Nechápem, že im je jedno, kde je poškole ich dieťa!“

Oči spadli znebies dotriedy aobviňovali tých, čo sedeli zalavicami. Rodičia sa previnilo zahniezdili nastoličkách.

„Pani učiteľka, môj syn chodí každé poobedie natréning, takže ja viem, kde je moje dieťa. No asyn mi vždy povie, ktorých spolužiakov videl poflakovať sa vparku. Fajčia astrieľajú naholuby. Pokojne ich môžem vymenovať,“ ozvala sa dôležito matka č. 3.

„Nechcem to radšej vedieť!“ zašermovala rukami triedna učiteľka vsnahe zachrániť si zvyšok zdravého rozumu.

„Tak dobre, ja vám to nepoviem, ale tí rodičia, ktorých detí sa flákajú, tí by sa mali hanbiť!“

Hlas matky č. 3 znel ako Boží hlas apreistotu sa hanbili všetci prítomní rodičia.

Margot skonštatovala, že toto rodičovské združenie sa nevymykalo zdoterajšieho vysielania zábavných programov voblasti školstva auž sa tešila naďalšie pokračovania. Zapísala sa doprezenčnej listiny arozmýšľajúc cestou osynovi, zamierila domov.

SMarkom nebol žiaden problém. Chýbal mu len otec. Margot nevedela odpovedať najeho večné otázky nielen preto, že sa jej zdali príliš zložité, ale často zprostého dôvodu – nemala nachlapca čas. Ako aj teraz... Len čo prišla domov, uvedomila si, že sľúbila synovi teplú večeru, atak sa hnala rovno kusporáku.

Ochvíľu sa zpanvice naliehavo hlásili šišky nafúknuté odpýchy, že sú krásne upečené, aneskôr, kým Margot dumala nadMarkovými otázkami, temneli odzlosti, že ich nikto nevyťahuje.

Dnes chcel syn vedieť, či sa rana naozaj zacelí, keď donej nasype pušný prach azapáli ho, ajej medzitým chodil porozume nový sused sčertovsky modrými očami.

„Mami, vraj to ide. Ale čo si otom myslíš ty? Chcem to vedieť. Zapálila by si ten prach?“

Margot už sama horela. Celá blčala anastenách bytu sa jej premietali dve zreničky farby morskej vody, zktorých sa jej krútila hlava. Takto jednoducho sa dá pomútiť rozum osamelej žene sdeckom. Chlap sa pozrie tými modrákmi naženskú aona vtej chvíli stratí súdnosť.

Vlastne, pardon, nedávno si vypočula synovu prednášku otom, že zamilovanosť by sa mala označovať ako limerancia. Ten výraz vymyslel nejaký vedec, keďže zamilovanosť nemá smilovaním, čiže sláskou, nič spoločné. Nazamilovanie totiž netreba vynaložiť nijaké úsilie, lenže keď niekoho milujeme nazáklade poznania, venujeme tejto emócii veľa úsilia aje to celkom iný proces vtele; tak to treba aj slovne rozlišovať. Limerancia sa nás zmocní často aj vnevhodný čas, ťažko sa jej ubránime aodrazu nám pekne zašibe. Ako teraz Margot. Veď ani netuší, či objekt jej záujmu je čestný azodpovedný chlap, aaký vôbec je. Okrem farby očí azopár viet prehodených vovýťahu oňom dokopy nič nevie. Čistá limerancia.

„Vtakýto neskorý sparný večer vyzeráte veľmi sviežo. Čím to je?“ prihovoril sa jej raz, keď výťah prechádzal tretím poschodím.

„Ryžujem,“ upachtená znákupov azmätená otázkou, ktorá bola vjasnom protiklade stým, ako sa cítila, vykoktala naštvrtom.

Zasmial sa: „Tak to už áno, kto ryžuje, má aj naplastické operácie celého tela vrátane ušných lalokov.“

„Telo je moje. Pôvodné. Aj uši. Len ho teraz sýtim ryžou,“ vysvetľovala Margot chvatne, keď našiestom vystupovala.

„Škoda, že nejdete somnou naôsme. Vysvetlili by ste mi, ako je to stou ryžovou diétou.“

„Celkom jednoducho. Jem ryžu dovtedy, kým sa naňu nezačnem pozerať nenávisťou prižmúrenými očami,“ povedala medzi otvorenými dverami výťahu.

„Ahá, takto teda vznikli úzke šikmé oči,“ smial sa chlap pridržiavajúc dvere, aby sa nezavreli. „Teraz máte fantastické oči tvaru mandlí arád vám ich budem kontrolovať apodávať hlásenie oprípadných zmenách.“

„Dovi,“ zvrtla sa mu chrbtom, aby zakryla rumenec.

Odrazu bol svet preňu gombička. Najradšej by otom niekomu napísala. Niekomu dôveryhodnému.

Čo takto esemesku Bohu? Už si ju aj vyťukávala vhlave.Je mi krásne, Pane Bože. Je mi najkrajšie nasvete.

Tomu sa teda hovorí limerancia. Krátku, banálnu, nie veľmi vtipnú konverzáciu nik nemôže pokladať zaflirt. Napočudovanie, Margot začala ryža chutiť acelé dni si kontrolovala tvar očí vzrkadle. Achudla. Možno ztej ryžovej diéty amožno zlimerancie. Asi už nutne potrebovala cítiť niečo bláznivé, omamujúce akrásne, napriek tomu, že jej to nevyriešilo starosti aproblémy bežného života. Len si ich už toľko nevšímala.

Vytiahla zoleja šišky, no tie už trpeli popáleninami tretieho až štvrtého stupňa, takže boli vhodné naakútny prevoz doodpadkov. Čo teraz? Nejaký zeleninový šalát alebo tekvicový prívarok? Schmatla tekvicu arýchlo ju ošúpala.

„Mami, kedy bude večera?“

„Ježiškove husličky! Bude, ak mi pomôžeš.“

„Myslel som si, že šišky sú už hotové.“

„Šišky budú zajtra. Dnes si dáme niečo zdravšie. Nakrájaj mi tekvicu, urobím prívarok.“

„Môžem naelektrickom krájači? Dám si pozor, mami.“

„Môžeš. Ale daj si naozaj pozor.“

„Veď som ti to sľúbil. Jupíííí!“

Krájač vrčal, točil sa asním aj Markove zreničky. Tak toto je parádna vec, taký kuchynský robot. Zaniekoľko sekúnd je ztekvice kopa jemnučkých rezančekov, mamina ich podusí nakúsku masla, prileje smotanu aochvíľu bude taká voňavá večera, až zabudne aj našišky, ktoré mamina určite vyprážala, lebo ešte voňajú vbyte. Asi zhoreli. To sa mamine často nestáva, tak jej to ani netreba pripomínať, aby sa nehnevala. Veď aj prívarok bude super. Ešte posledný kúsok, rýchlo, rýchlo zatlačiť, už netreba ani tlačidlo, stačí pritisnúť prstami auž to bude...

„Auúúúúúúú!“

Kvíliaci chlapec sa prekvapene pozeral naprostredník ľavej ruky, zktorého vytryskla krv. Prst vyzeral čudne rozstrapkaný.

„Marek, zlatíčko, ty moje chlapča, toto sa nemalo stať!“ jačala Margot, vpanike pobiehala pobyte, potom otvorila lekárničku avyšmarila znej celý obsah nazem. Vzúfalstve priložila synovi naprst niekoľko kúskov sterilnej gázy aprelepila ich, aby držali pohromade, neskôr prst omotala širokým obväzom anapokon zaistila trojcípou šatkou, ktorá zrejme slúžila nainé účely, ale vdanej chvíli Margot ratovala syna všetkým dostupným. Prst bol pojej amatérskom zdravotníckom zásahu väčší než celá ruka, ale dôležité bolo, že sa priobväzovaní obaja upokojili. Najmä Margot.

„Si vporiadku, Marek?“

„Som, mami.“

„Ježiškove husličky! Toto som nemala dopustiť.“ Margot vyhŕkli slzy.

„Bola to moja chyba.“

„Už nikdy ti nedovolím krájať.“

„Budem ti pomáhať. Len si musím dávať pozor.“

„Nie je ti zle?“

„Nie, mami, som vporiadku.“

„To je dobre, lebo ja teda vporiadku nie som.“

Ochvíľu sedela Margot sosynom vaute amierila nalekársku pohotovosť. Dávno tam neboli, musela to hľadať, míňali ulice anahnevaná si všimla, že nikde nevidieť ich názvy. Možno boli niekde natabuľkách, ale asi nie sú také dôležité ako bilbordy alebo svietiace reklamné tabule snázvami butikov, obchodov afiriem, keď ich nevedela nabudovách nájsť. Trochu to trvalo, kým našla správnu ulicu.

„Dobrý večer, syn si rozmixoval prst...“

„Fíha, máte výkonný mixér. Zrejme je poškodená aj kostička, pošlem vás naröntgen. Ak sa moje podozrenie potvrdí, hospitalizujeme ho. Prst bude treba operovať.“

„Ale veď nemá sosebou ani pyžamo...“

Lekárka naňu začudovane pozrela. Margot tiež nechápala, ako mohla takto zauvažovať. Naozaj teraz záleží napyžame?

Nakoniec dostal nemocničné sodtrhnutými gombičkami, ostala len jedna celkom dole. Marek stál predňou sholým chudým hrudníkom vroztvorenom pyžamovom kabátiku, snohavicami sotva počlenky – očividne boli zinej súpravy – atváril sa, akože je všetko vporiadku, len aby sa mamina uvoľnila.

„Mami, ja to zvládnem, choď domov,“ povedal jej. Stál tam bledý, už sprofesionálne ošetreným prstom, trochu sa chvel odchladu avedľa neho prestupovala sestrička, očividne by už bola najradšej, keby Margot konečne odišla, nech môže malého pacienta uložiť dopostele avenovať sa ostatným deťom.

„Dobre, veď ja idem. Ráno prídem spyžamom, papučami, prinesiem ti nejakú knihu, sladkosti...“

„Ja viem, že prídeš,“ prikyvoval Marek. Chcela ho ešte vziať zaruku, lenže jednu mu držala sestrička, ako keby sa bála, že jej nový prírastok utečie, adruhú mal zranenú. Nemohla syna ani pobozkať, predcudzou osobou by to nebola len alen ich dôverná rozlúčka, takže sa vzdala aj tejto možnosti. Pár sekúnd bezradne stála, nevediac, čo srukamiamaterinskou láskou, apotom dala obom dobrú noc apomaly odchádzala kudverám.