Start

Naveed Jamali a Ellis Henican

Ako chytiť ruského špióna

Copyright © 2015 by Naveed Jamali

Translation © 2016 by Milan Kopecký

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu How to Catch a Russian Spy (Scribner, an imprint of Simon & Schuster, Inc., New York 2015) preložil Milan Kopecký.

Redigoval Ladislav Sokol.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 887. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4454-2

Venujem Caseymu, Tobymu a Ave

Úvod

Pevne som zovrel volant a zabočil k parkovacej garáži. Tak hlasno mi búšilo srdce, až som sa bál, či ho nezačuje aj Oleg na sedadle spolujazdca.

„Zvládaš to?“ spýtal sa svojou bezvýraznou upätou angličtinou.

„Pravdaže,“ zaklamal som.

Bol netypicky chladný začiatok apríla, ale rovnako netypická bola aj jasná ranná obloha. Písal sa rok dvetisícosem, uplynuli takmer dve desaťročia, odkedy padol Berlínsky múr a studená vojna sa uchýlila do učebníc dejepisu.

Sedeli sme v čiernom osemvalcovom Jeepe SRT8 s objemom 6,1 litra a výkonom 425 koní; boli sme nenápadní ako tehla, keď preletí sklenou tabuľou.

Dva roky som čakal na tento deň. Ted a Terry, moje spojky z FBI, ma naň pripravovali takmer šesť mesiacov. Čo odpoviem, keď sa ma Oleg spýta, koľko chcem peňazí? Čo urobím, keď na mňa vytiahne zbraň? V poslednom čase nám to trochu škrípe. Agenti už pre mňa viac urobiť nemohli. Napriek tomu mi vytrvalo pripomínali: „Musíš byť pripravený rozmýšľať za pochodu.“

A čo tým chceli povedať? Rozmýšľať o čom?

Keď som zaparkoval pred starou tehlovou budovou, Oleg na mňa uprel zrak. Vedel som, že aj preňho je to významný deň. Dokumenty, ktoré som mu sľúbil – prevádzkové príručky pilotnej kabíny dvoch najdôležitejších bojových lietadiel amerického námorníctva –, síce nepodliehali najvyššiemu utajeniu, ale na Amazone či eBayi by ste ich nekúpili. Obsahovali technické smernice a postupy, na ktoré sa spoliehali americkí piloti v Iraku a Afganistane. V tých dvoch hrubých modrých šanónoch bolo všetko, čo pilot potrebuje vedieť, skôr než si sadne do kabíny lietadla.

Nepochyboval som, že získanie takých materiálov rozprúdi Olegovu ruskú fantáziu. Dokážu však viac než to. Pomôžu mu presvedčiť vyššie postavených moskovských byrokratov, že v New Yorku získal potenciálne cenný kontakt, civilného amerického občana na správnom mieste a s prístupom k vojenskej dokumentácii Spojených štátov. Bol som presne ten typ amerického agenta, po akých prahli Rusi zvedaví na cudzie štátne tajomstvá, človek s motiváciou a technickými znalosťami splniť ich požiadavky.

„My dvaja sme skvelý tím,“ povedal Oleg.

Oba šanóny som mal v kartónovej škatuli v kufri druhého auta, Corvetty Z06, ktorú som zaparkoval v obrovskej parkovacej garáži v tichej zastrčenej uličke predmestia Westchester County, čosi vyše tridsať kilometrov od New Yorku. Škatuľa bola priťažká, aby som ju so sebou vláčil niekam do reštaurácie alebo kaviarne, v akých sme sa s Olegom zvyčajne stretávali. Preto sme spoločne vymysleli alternatívny plán. On pôjde vlakom Metro-Sever zo stanice Grand Central. Ja za ním prídem na stanicu v Hastings-on-Hudsone. Garáž stála dve ulice odtiaľ po prúde rieky.

„Mohol by si slušne zarobiť,“ poznamenal Oleg, keď som vyťukal kód do číselníka na stene garáže a rozhrkotali sa kovové lamely.

„Čo je to slušne?“ spýtal som sa.

„Vieš, tá corvetta, čo si na ňu taký hrdý...“

„Čo s ňou?“

„Mohol by si si takých kúpiť desať.“ Rýchle americké autá, to bolo moje.

Vošiel som džípom do studenej a tmavej garáže. No len čo som zažal svetlá, zbadal som dlhé rady zaparkovaných vozidiel. Drahé športiaky zakryté plachtami s iniciálami majiteľov: Mustang, Lotus, Porsche, pestrý výber značiek Mercedes a BMW; všetko víkendové autá zámožných ľudí. Parkovalo tu veľké vozidlo odťahovej služby a niekoľko staromódnych hasičských áut. Aj v slabom svetle som videl lesknúce sa červené kapoty hasičských veteránov.

V sklade bolo ticho ako v hrobke. Zdalo sa, že sme v ňom sami.

Pokračoval som v ceste a Oleg sa rozhliadal napravo, naľavo aj za nás. Čo čakal? Že sa na nás vyrúti svorka agentov FBI? Alebo chlapi zo Specnazu, jednotky osobitného určenia ruskej spravodajskej služby GRU? Chápal som, že je ako na ihlách. Sám som bol. „Mám auto na konci tohto radu vpravo,“ oznámil som mu čo najpokojnejším hlasom. V stávke bolo veľa pre nás oboch, nemohol som si dovoliť zlyhať.

Vtedy sa ozval strašidelný kvílivý zvuk. Zhíkol som, Oleg stuhol. Chvíľu mi trvalo, kým som pochopil, odkiaľ k nám dolieha poplašný signál. Nevedno prečo sa spustil alarm zariadenia na detekciu radarov.

Ponáhľal som sa ho vypnúť, ale nenašiel som tlačidlo, kde malo byť. Doriti, tá vecička vedela ziapať! Navrhli ju tak, aby ju bolo počuť aj na rušnej diaľnici s otvorenými oknami alebo so zapnutou klimatizáciou a hučiacimi reproduktormi. V zavretom džípe idúcom päť kilometrov za hodinu po tichej predmestskej garáži hlásič vrieskal ako najatý. Po niekoľkých sekundách zúrivého hľadania, ktoré sa zdali ako hodina, som konečne nahmatal správny gombík. „To nič,“ upokojoval som Olega. „To je len detektor radarov.“

Naozaj som nevedel, prečo začal vystrájať. Možno ho spustil môj ukrytý diktafón. Možno mal niečo na sebe aj Oleg. Ktovie. Rozhodne som ho nechcel vyplašiť.

„Už sme tu,“ vyhlásil som s úľavou, že je opäť ticho. Dostať sa k prevádzkovým príručkám bolo oveľa ľahšie, než som predpokladal. Stačilo urobiť si výlet na Long Island s niekoľkými dobre premyslenými klamstvami v rukáve. Ted a Terry ma priviezli pred sídlo jedného veľkého dodávateľa ministerstva obrany a poslali ma dnu samého. Prívetivému recepčnému som sa predstavil ako zástupca malej počítačovej firmy, ktorá vyvíja digitálny databázový systém, a povedal som, že potrebujem zopár dokumentov na testovacie účely. Opýtal sa len: Ktoré konkrétne?

NATOPS, stálo na modrých šanónoch. Štandardizácia prevádzkových a výcvikových postupov námorného letectva.

„Kto chce chytiť špióna, musí si aj sám trochu zašpehovať,“ vysvetlil mi Terry nevzrušene cestou späť.

Teraz som mal tie materiály odovzdať priamo Olegovi, ktorému sa opäť upokojil dych. S maximálnou opatrnosťou som zaparkoval vedľa čiernej corvetty.

„Najprv by som ťa chcel požiadať,“ začal Oleg, „aby si si vypol telefón.“

„Mám si vypnúť telefón?“ odvetil som neveriacky. „Keď myslíš.“

Doteraz ho také niečo netrápilo. Vedel som, že sa bojí, či si ho mobilom nenahrávam. A bál sa oprávnene, len zariadenie netrafil. Preto som ochotne vypol telefón, ba nielen to, otvoril som dvere, letmo sa rozhliadol, či nie je niekto nablízku, a položil som ho na strechu elegantného čierneho BMW M6 vedľa nás.

„Spokojný?“ spýtal som sa Olega.

„Vďaka,“ odpovedal. Zložil som skúšku.

„Chceš si to pozrieť?“ opýtal som sa ho. Oleg vystúpil z auta a postavil sa vedľa mňa za corvettu. Otvoril som batožinový priestor. Prevádzkové príručky boli tam, kde som ich nechal.

Oleg na ne chvíľu mlčky hľadel. Potom vzal obe do ruky, aby sa utvrdil, že ho neklame zrak. Jedna patrila k stíhačke F-14 Tomcat. Druhá bola určená pilotom lietadla včasnej výstrahy E-2 Hawkeye.

Najprv venoval pozornosť stíhačke F-14. Ako listoval stránkami, na jednej z nich som zazrel nákres palubnej dosky lietadla. Okrem nej aj niekoľko schematických diagramov, rozličných grafov a tabuliek. Kresby sa striedali s riadkami hustého sivého písma. Oleg na ne zízal ako hypnotizovaný.

„Nechceš si sadnúť do auta a prejsť si to dôkladnejšie?“ navrhol som mu.

Prikývol.

Vybral som kartónovú škatuľu z batožinového priestoru corvetty a položil som ju na betón. Potom som zdvihol pravú ruku, že zavriem kufor.

Neviem, kde som bol mysľou. Alebo či som vôbec premýšľal. Rozhodne som však nevenoval pozornosť tomu, kde presne má Oleg hlavu.

„Auuuu!“ zvreskol.

Vlastnou nešikovnosťou som ho udrel dverami batožinového priestoru do hlavy. Hrôzostrašne to zadunelo, keď kov narazil o kosť, a vzápätí sa ozvali dva ďalšie hlasné výkriky:

„Auuuu! Eeeeej!“

Zbehlo sa to tak rýchlo, že som nestihol vymyslieť, čo robiť.

Vedel som len, že som vyviedol riadnu hlúposť. V najhoršej možnej chvíli. Práve keď sme z pozície utajených agentov prechádzali do operačnej fázy. Práve keď sa mu okolo krku začala sťahovať slučka. Práve keď sa mi v ňom podarilo vyvolať dojem, že mi môže dôverovať. Keď som mu dokazoval, aký viem byť užitočný. Spoločne sme robili zásadný krok do veľkého sveta špionáže – a ja ho tresnem do hlavy dverami od kufra.

Sklonil som sa k nemu, aby som zistil, ako veľmi som ho udrel, a hlavou mi vírili príšerné myšlienky.

Možno som práve zničil celú operáciu. Dokaličil som vysokého ruského diplomata. Určite si bude myslieť, že som sa ho pokúsil zabiť. Všetko sa nahrávalo. Čo ak Oleg už nebude nikdy chcieť spolupracovať s takými ako ja?

Tri psychicky náročné roky som Rusom donášal na Američanov. Vymieňal som USB kľúče s citlivými technickými údajmi za obálky s hotovosťou, predával som milovanú vlasť za stolmi v hlučných reštauráciách a na tichých parkoviskách.

Teda, aspoň Rusi tomu verili.

Lebo v skutočnosti som bol dvojitý agent úzko spolupracujúci s FBI. Studená vojna sa neskončila. Len sa zdokonalila technika.

Dovtedy som s kontrašpionážou nemal nijaké osobné skúsenosti. Všetko, čo som vedel o práci v utajení, som pochytil z kníh, filmov, seminárnych prác do školy a seriálu Magnum.

Hltal som úplne všetko – Ronina, Spy Game, čokoľvek s Bondom alebo Bournom v názve. Išlo mi na tridsať, mal som titul z Newyorskej univerzity, nebol som najhlúpejší, ale nevedel som, ako ďalej. Tak som čakal, kým na to prídem, a medzitým som pracoval v podniku, ktorý založili rodičia, keď sa sem prisťahovali. Mal som pekný byt na Manhattane, mladú manželku, ktorá práve vyšla zo školy, a priveľa času som trávil za počítačom. Prečítal som pomerne dosť kníh o studenej vojne a Sovietskom zväze a videl som asi všetky vojnové filmy, čo kedy kto nakrútil. Nevedel som však po rusky. Boršču som nikdy neprišiel na chuť. A najbližšie, ako som sa v živote dostal k Moskve alebo Sankt Peterburgu, bola stredne drahá fľaša Stoličnej vodky z obchodu s alkoholom na rohu Broadway a 113. ulice. Vonkoncom som nespĺňal predstavy o nenápadnom dvojitom agentovi.

Jamali, Naveed Jamali. Nerob si prču!

Lenže napriek tomu sa zo mňa stal hlavný článok dlhodobej kontrašpionážnej operácie, ktorú som zosnoval prakticky sám (vďaka netypickej rodinnej známosti), a presvedčil som Rusov aj FBI, aby do nej išli so mnou. Nebola to súčasť stratégie, nevyžadovala si to situácia, všetka iniciatíva vychádzala odo mňa. Keď sa nad tým teraz zamyslím, žasnem, že som sa na to vôbec dal. Žasnem nad tým, ako celá operácia prebiehala, prečo sa vydarila a čo všetko som sa dozvedel o svojej vlasti, rodine aj o sebe samom. O tom by som vám chcel porozprávať.

Výsledok bol, že sa nám podarilo odkryť aktívnu špionážnu činnosť, ktorú vyvíjala Ruská misia pri OSN v New Yorku. Obalamutili sme skúseného príslušníka ruskej vojenskej rozviedky, ktorý uveril mladému americkému amatérovi, čím znemožnil seba aj svoj národ. Dosiahli sme dôležité víťazstvo v stupňujúcom sa napätí medzi Moskvou a Washingtonom. A pomohli sme – tým, čo azda mali nejaké pochybnosti – vyvrátiť predstavy o dobrých úmysloch ruských postsocialistických prezidentov na čele s Vladimirom Putinom, ktorí Ameriku presviedčajú, akí chcú byť partneri a priatelia.

Vtedy v parkovacej garáži som sa Olegovi hneď začal ospravedlňovať. „Och bože,“ povedal som, keď napokon zdvihol zrak. „Prepáč mi to!“

Vyzeral trochu zmätene, ale ostražito. „Veľmi som ťa udrel?“ spýtal som sa ho, položiac mu ruku na plece.

„Ale nie,“ odvetil. „Mám tvrdú hlavu.“ Potom sa mierne usmial. „Tvrdú hlavu,“ zopakoval.

Bol to dosť chabý vtip, aj v ruštine, aj v angličtine, ale rozveselil ma. Tešilo ma, že Oleg je natoľko pri vedomí, aby ho vyslovil. Už vtedy som si uvedomil, že sme prekročili významnú hranicu. Napriek pištiacemu detektoru, nešikovnosti pri zatváraní kufra a mojej amatérskej nervozite o mňa Oleg stál rovnako ako ja o neho. Možno aj väčšmi. Keď sme vychádzali z garáže, mal som od neho vo vrecku obálku s peniazmi. Podstrčil som mu historku, ktorú mu potvrdia jeho zdroje. Upevnil som jeho dôveryhodnosť.

Skúsený ruský vojak nadobudol istotu, že môže veriť mladému americkému amatérovi. Nemienil sa obzerať za seba. Nemal na to dôvod. Bol presvedčený, že hovorím pravdu. Vôbec nič, dokonca ani úder dverami do jeho tvrdej hlavy v ňom nemohol naštrbiť odhodlanie pokračovať v ceste, na ktorú sme sa spolu vydali.

1.
Noví Američania

Vždy som sa pokladal za typické moderné americké dieťa – vyznal som sa v počítačoch, sem-tam som sa robil múdry ako rádio a miešali sa vo mne rôzne kultúry. Napríklad moja olivovohnedá pokožka. Tak vyzerá budúcnosť Ameriky, nemá nasprostastý výraz hrdinov televíznych seriálov. Narodil som sa tu, moji rodičia nie. Emigrovali sem z krajín, kde vládol chaos. Neprišli do New Yorku, aby sa potili pri páse alebo predávali na ulici jedlo ako generácie prisťahovalcov pred nimi. Obaja vyštudovali vysokú školu, mama vo Francúzsku, otec v Pakistane. Zoznámili sa v šesťdesiatom ôsmom na večierku neďaleko administratívnej budovy Kolumbijskej univerzity, ktorú práve obsadili protestujúci študenti. Bol medzi nimi aj jeden mladý muž vo šviháckych slnečných okuliaroch, ktorý sa uvelebil v koženom kresle rektora Graysona Kirka a zapálil si hrubú cigaru. Vznikla z toho slávna fotografia. Celkom som toho mladíka chápal. Zapojil sa do čohosi, čo sa začalo ako vážna vec, a nečakane to obrátil na zábavu.

Moji predkovia mali vždy čuch na historické udalosti, kamkoľvek ich vietor zavial. Francúzska revolúcia, rozdelenie Indie, vedecké pokroky – vždy keď sa svet nadýchol k novému začiatku, niekde nablízku boli moji príbuzní. Asi najznámejším je prapraprastarý otec z matkinej strany Jean-Antoine Chaptal, ktorý sa po celom svete preslávil ako chemik a obohatil chemickú terminológiu o nitrogène (vyhľadajte si ho vo Wikipédii). Rovnako dôležitým ako dusík – ak nie dôležitejším pre jeho vinársku krajinu – bol jeho objav procesu, pri ktorom sa do neskvaseného vína pridá cukor, čím sa výrazne zvýši obsah alkoholu. Francúzski enofili krútili nosom. Dokonca organizovali protesty v uliciach. Puritáni namietali, že zo silnejšieho vína sa budú vidiečania iba opíjať viac a lacno. No v menej rozvinutých vinárskych oblastiach Francúzska sa to uchytilo. Dodnes sa ten proces volá chaptalizácia podľa môjho arrière-arrière-arrière-grand-père.

À la vôtre!

Okrem toho Chaptal založil Parížsku nemocnicu. Prebudoval francúzsky úverový systém. Za vlády prvého francúzskeho cisára Napoleona Bonaparta bol Chantal pokladníkom francúzskeho senátu. Zomrel v Paríži roku 1832 a pochovali ho aj s manželkou Rose na cintoríne Père Lachaise, o ktorom Američania nechyrovali, kým tam neuložili na večný spánok aj Jima Morrisona, speváka skupiny Doors. Dnes je Jean-Antoinovo meno vpísané do schodov na Eiffelovu vežu. Takéto úspechy vrhli dlhý tieň na niekoľko ďalších generácií členov našej rodiny, ktorí potom nevyhnutne vyzerali ako zaháľači.

Bernard Chaptal, matkin otec, pochodil kus sveta. Zarábal si v Argentíne ako gaučo, istý čas cestoval, potom sa vrátil do Francúzska a krátko pred vypuknutím druhej svetovej vojny sa oženil s ruskou židovkou Alicou Feldzerovou. Vstúpil do francúzskej armády a udatne bojoval proti nacistom. Keď Nemci na jar v štyridsiatom obišli v bleskovej vojne Maginotovu líniu, starý otec utiekol do Švajčiarska, kde strávil dva roky v zajateckom tábore. Jeho svokra a jej sestra dvojča sa stali obeťami holokaustu.

Matka sa krstným menom volá Claude, čo vo Francúzsku nie je výlučne chlapčenské meno. Narodila sa roku 1943. S bratom a dvomi sestrami úspešne prežili povojnový nedostatok jedla, hoci podľa rodinnej legendy bola ich mama nemožná kuchárka. „Ak náhodou bol dostať aspoň chlieb, neurobila by z neho ani hrianku,“ spomínali na ňu deti.

Moja mama bola nadané a tvorivé dievča. Tak ako jej otec si zakladala na vlastnej nezávislosti. Dlho v nej súperila láska k umeniu a túžba vedecky bádať. V Paríži vyštudovala medicínu, potom sa presťahovala do New Yorku a zapísala si dejiny umenia na Kolumbijskej univerzite. Keď si raz vyšla so spolužiakmi von, čo sa nestávalo často, zoznámila sa s mládencom, ktorý chodil na Newyorskú univerzitu, kde si robil doktorát z filozofie a získal Fulbrightovo štipendium. Mal zabijacký zmysel pre humor. Bol od nej o rok starší. Volal sa Naseem Zia Jamali. Aj on prišiel do New Yorku len prednedávnom.

Rod Jamaliovcov má v Indii takmer rovnako dlhú históriu ako Chaptalovci vo Francúzsku, ba možno aj dlhšiu, ibaže sa o tom neviedli také podrobné záznamy. Otcov otec sa volal Zia, bol mladým moslimom v Dillí, kde sa živil ako lekár, a s manželkou Zorou mali sedem detí. V štyridsiatom siedmom, keď mal môj otec päť rokov, Briti rozdelili Indiu na dve územia, moslimov odpratali do Pakistanu a zvyšok subkontinentu nechali hinduistickej väčšine. Mladí Jamaliovci odišli z Dillí do Láhauru a odtiaľ do vlhkého riečneho mesta Hajdarábad.

Rozdelenie Indie bolo pre väčšinu ľudí krvavou a trpkou skúsenosťou. Deň za dňom prichádzali do pakistanského Karáči vlaky so zmasakrovanými moslimami a deň za dňom prichádzali do Dillí a Bombaja vlaky so zmasakrovanými Indmi. Keď som sa otca spýtal, ako to, že nebol ani v jednom z tých vlakov, s typicky ironickým pokrčením pliec mi odpovedal: „Cestovali sme lietadlom. Bola to paráda.“

Otec získal vzdelanie tam kde všetci bohatí Pakistanci – v súkromných školách podľa britského štýlu, kde sa žiaci memorovali dlhé úryvky z klasikov a nosili vyžehlené uniformy. Po absolvovaní bakalárskeho štúdia získal štipendium pakistanského prezidenta, aby mohol pokračovať vo vysokoškolskom vzdelávaní na Edinburskej univerzite v Škótsku.

Škótsko z duše nenávidel. Neškrelo ho iba vlhké studené podnebie a miestne kulinárske špeciality. Všetko sa mu tam zdalo staré a nehostinné. Keď si chcel prenajať byt, dozvedel sa iba: „Mrzí ma to, už je obsadené. Nič voľné nemáme.“

Čoskoro sa na otca usmialo šťastie. Ministerstvo zahraničných vecí Spojených štátov mu udelilo Fulbrightovo štipendium, a tak sa presťahoval do New Yorku. Nastúpil na postgraduálne štúdium na Newyorskej univerzite, prenajal si byt v Greenwich Village a začal zhlboka dýchať uvoľnenú, slobodomyseľnú a turbulentnú atmosféru konca šesťdesiatych rokov. Tešil sa, že môže spoznávať iných bystrých ľudí z celého sveta vrátane jednej francúzskej brunetky menom Claude.

Napriek tomu, že pochádzali každý z celkom iného prostredia, alebo možno práve preto, ihneď medzi nimi preskočila iskra. On bol utiahnutý plachý intelektuál, ona absolventka dejín umenia objavujúca stabilnejší svet vedeckých poznatkov. Nasťahovali sa k sebe, potom sa vzali, ale do zakladania rodiny sa nehrnuli. Ich syn Naveed Alexis Jamali s veľkými očami a dlhými mihalnicami sa narodil 20. februára 1976 v čase relatívne kultúrneho pokoja a patriotizmu, keď sa oslavovalo dvojsté výročie americkej revolúcie a Vietnam aj Watergate patrili minulosti. Naveed znamená v arabčine „posol dobrých správ“ a dvojité „ee“ je podľa pakistanského prepisu, v perzštine by malo byť „i“. Rodičia doma rozprávali po anglicky a po francúzsky. Osvojil som si oba jazyky, ako to dokážu iba malé deti, a spočiatku som plietol slová jedno cez druhé. Z urdčiny, ktorú ovláda otec, som sa naučil iba zopár výrazov. Mama prisahá, že prvé slovo, čo som povedal, bolo „auto“, ktoré vo všetkých troch jazykoch znamená to isté, a to bol asi začiatok mojej celoživotnej automobilovej vášne.

Mama čoskoro prišla na to, že medicína predsa len nie je to pravé orechové. Zamestnala sa ako výskumníčka na Rockefellerovej univerzite. Otec s čerstvým doktorátom ako odborný asistent prednášal filozofiu na Newyorskej univerzite a Univerzite Adelphi, a okrem toho cestoval do všetkých piatich mestských častí New Yorku, aby na policajných staniciach učil filozofiu a etiku. Zistil, že policajtov na ich práci veľmi baví to, čomu vravia sherlockovanie. „Keby neboli strážcami zákona,“ hovorieval o svojich uniformovaných poslucháčoch, „tak by sa z väčšiny z nich stali zločinci. Stoja jednou nohou na dobrej a druhou na zlej strane zákona.“ Otec si nikdy veľmi nedával servítku pred ústa.

Bol som mestské dieťa, dieťa do sveta. Náš dvojizbový byt na Západnej 112. ulici bol iba na skok od Kolumbijskej univerzity a Katedrály svätého Jána Evanjelistu. Rodičia ma kočíkovali v okolitých parkoch – v Centrálnom, Morningside a Riverside. Vždy v lete sme lietali na návštevu k príbuzným vo Francúzsku a v Pakistane. Od troch rokov som chodil do škôlky Kolumbia Greenhouse na Západnej 116. ulici, ktorá patrí k najstarším v Amerike, a z nej som pokračoval do predškolskej prípravky Bank Street School of Children niekoľko ulíc na juh od nás. Vystriedal som ešte jednu škôlku, tentoraz Calhoun School na West End Avenue. Všetko to boli prvotriedne predškolské zariadenia s vynikajúcou povesťou. Tak ako ja, veľa iných detí, čo som stihol spoznať, malo vzdelaných rodičov prisťahovaných z celého sveta. U Calhouna som mal najlepšieho priateľa Jasona, ktorý bol z Japonska a jeho otec vyučoval baletný tanec. Život bol nevinný a zábavný. „V škôlke sa mi páči,“ oznámil som raz mame. „Zajtra pôjdem zas.“

New York však nezažíval najlepšie časy. Zločinnosť rástla. Každá stena bola posprejovaná. Crack do našej štvrte ešte neprenikol, zato heroín áno. Z malých bytov a naprataného metra sa odrazu stali nebezpečné, preľudnené a stiesňujúce miesta. Zhodou náhod práve touto problematikou sa zaoberala mama na Rockefellerovej univerzite. Keď som tam raz za ňou zašiel, vysvetlila mi, na čom pracujú. Skúmali na myšiach vývin mozgového tkaniva. Robili to tak, že myšiam vpichovali rádioaktívne hormóny a vzápätí sledovali trasu, ktorú opisovali izotopy. Na otázku, či to myšiam neškodí, som sa dočkal odpovede, že experiment prospieva vedeckému pokroku, myšiam už menej. Aby mohli skúmať myšie mozgy, museli im odrezať hlavy.

„Vy im odrezávate hlavy?“ spýtal som sa mamy nadšene, ale aj trochu zhrozene. V metre som sa s odrezávaním hláv nestretol, a to dokonca ani na drsnej 110. ulici.

Ubezpečila ma, že vedecké poznanie si také obete vyžaduje.

Rodičia dostali skutočný strach, keď sa pred naším vchodom našiel mŕtvy domovníkov syn. Tak si americký sen nepredstavovali. Zo dňa na deň sme vymenili mestský život za trávnaté pláne a kvalitné verejné školy na severnom predmestí New Yorku. Hastings-on-Hudson, kam sme sa presťahovali, nebolo klasické malé mestečko, kam chodia bankári z Wall Street spávať. Zakladalo si na svojej histórii, pretekala ním rieka a priťahovalo ľudí ako moji rodičia – akademikov a dobre zarábajúcich, ktorí po prvom alebo druhom dieťati zistili, že nie sú až také mestské typy, ako si o sebe mysleli. Ten kút Westchesterského okresu absolútne vyhovoval mojim rodičom, ktorí sa prisťahovali zo vzdialených krajín a stúpali na spoločenskom rebríčku. No ako som tak počúval monotónny cvrkot svrčkov a hľadel na jagavé hviezdy na nedozernej westchesterskej oblohe, v duchu som si vravel jediné: Tu sa asi unudím na smrť.

Mal som päť rokov.

Bývali sme najprv vo viacgeneračnom dome na stromami porastenej Cochrane Avenue. Krátko pred narodením môjho mladšieho brata Emanuela sme ho vymenili za priestranný dvojpodlažný dom v koloniálnom štýle zo začiatku storočia. Rodičia z neho postŕhali hliníkové obklady, pristavali verandu, zušľachtili trávnaté plochy, vysekali príjazdovú cestu, na záhrade vybudovali ozdobnú skalku a oddelenú garáž prerobili na samostatný byt. Aby som bol presný, všetko to porobila mama, dokonca sama zbíjačkou rozsekala príjazdovú cestu a odstránila z garáže nadstavbu, ktorú tam namontoval predchádzajúci majiteľ, aby sa mu do nej vošiel cadillac z roku šesťdesiatdva so zadnými krídelkami.