Start

Paulo Coelho 

O ALEPH

Copyright © 2010 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements with Sant Jordi Asociados Agenica

Literaria S. L. U, Barcelona, Spain. All Rights Reserved.

Translation © 2011 by Jana Marcelliová 

Jacket design © 2011 by Florencia Gutman Visual Communication 

Jacket photo © ISIFA/Gettyimages Creative RM/cody 

Slovak edition © 2011, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

www.paulocoelho.com

Z portugalského originálu O Aleph preložila Jana Marcelliová. 

Redigovala Katarína Jusková. 

Obálku navrhlo štúdio Florencia Gutman Visual Communication,

upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 

ako svoju 363. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3418-5

Ó, nepoškvrnená Panna Mária, pros za nás, ktorí sa k tebe utiekame. Amen.

Jeden šľachtic odišiel do ďalekej krajiny,

aby prevzal kráľovstvo, a potom sa vrátil.

Lukáš 19, 21

Venujem J., ktorý má núti pokračovať v ceste, 

S. J., ktorý ma chráni a nasleduje, 

a Hilal za odpustenie v novosibirskom kostole.

Alef mal priemer len dva či tri centimetre, 

ale bol v ňom obsiahnutý celý 

a nezmenený kozmický priestor. 

Každá vec (…) bola nekonečnými vecami,

lebo som ju videl zo všetkých 

vesmírnych zorných uhlov.*

Jorge Luis Borges: Alef

Ja nevidím a ty poznáš všetko. 

Môj život však aj tak nebude zbytočný, 

lebo viem, že sa znovu stretneme 

v niektorej Božej večnosti.

Oscar Wilde

* Jorge Luis Borges: Rozhovory mŕtvych, Slovart 2000, s. 224, preložil Vladimír Oleríny.

KRÁĽ SVOJHO KRÁĽOVSTVA

Nie!

Ďalší rituál? Znovu vyvolávať neviditeľné sily, aby sa prejavili vo viditeľnom svete? Čo to má spoločné so svetom, v ktorom žijeme dnes? Mladí ľudia vyštudujú a nevedia sa uplatniť. Starí dosiahnu dôchodkový vek a nemajú na nič peniaze. Dospelí nemajú čas snívať – od ôsmej ráno do piatej popoludní bojujú, aby uživili rodinu, zaplatili deťom školu, a čelia tomu, čo všetci poznáme ako „tvrdú realitu“.

Svet nikdy nebol rozdelený tak ako teraz: náboženské vojny, genocída, nedostatok úcty k našej planéte, hospodárske krízy, depresia, chudoba. Všetci chcú okamžité výsledky, čo by vyriešili aspoň niektoré problémy sveta či ich osobného života. No ako sa blížime k budúcnosti, všetko sa zdá čoraz černejšie.

A ja chcem pokračovať v duchovnej tradícii koreniacej v dávnej minulosti, ďaleko od výziev prítomnosti?

★ ★ ★

S J., ktorého volám svojím majstrom, hoci sa ma už zmocnili isté pochybnosti, kráčam k posvätnému dubu, čo päťsto rokov ľahostajne pozoruje ľudské trápenie. Jeho jedinou starosťou je odovzdať lístie zime a na jar znovu vyhnať puky.

Už nedokážem písať o svojom vzťahu s J., svojím sprievodcom v Tradícii. Mám desiatky denníkov plných záznamov z našich rozhovorov, no nikdy sa k nim nevraciam. Odkedy som ho v roku 1982 spoznal v Amsterdame, naučil som sa žiť a asi sto ráz som to znova zabudol. Keď ma J. naučí niečo nové, myslím si, že azda práve to je krok, čo ma dostane na vrchol hory, tón, ktorý dáva zmysel celej symfónii, písmeno, čo zavŕši knihu. Načas sa ma zmocní nadšenie, no postupne sa vytráca. Čosi zostane navždy, ale väčšina cvičení, praktík a učení navždy zmizne v čiernej diere.

Alebo sa to aspoň zdá.

★ ★ ★

Zem je vlhká a mne je jasné, že aj keď pôjdem veľmi opatrne, tenisky, čo som si pred dvoma dňami tak starostlivo vyčistil, budú po niekoľkých krokoch celé od blata. Hľadanie múdrosti, duševného pokoja a vedomia viditeľnej i neviditeľnej skutočnosti sa stalo jednotvárnym a už mi nič neprináša. V dvadsiatich dvoch rokoch som sa začal venovať mágii; vybral som sa viacerými cestami, dlhé roky som balansoval na okraji priepasti, pošmykol som sa a spadol, vzdal som sa a vrátil. Myslel som si, že v päťdesiatich deviatich rokoch budem blízko raja a dokonalého pokoja, aké vidím v úsmevoch buddhistických mníchov.

Práve naopak, zdá sa, že som ďalej ako kedykoľvek predtým.

Nenašiel som pokoj, občas sa aj na celé mesiace dostávam do ostrých rozporov so sebou samým. A okamihy, keď sa ponorím do magickej reality, trvajú len niekoľko sekúnd. To stačí, aby som pochopil, že tento svet existuje, no zároveň je to dosť na to, aby som bol sklamaný, že nedokážem vstrebať všetko, čo sa naučím.

Sme na mieste. Po rituáli sa s ním musím vážne porozprávať. Obaja položíme ruky na kmeň posvätného duba.

★ ★ ★

J. prednesie sufijskú modlitbu:

„Ó, Bože, keď načúvam hlasom zvierat, šumu stromov, zurčaniu vody, štebotu vtákov, hvizdu vetra či tresku hromu, rozoznávam v nich svedectvo tvojej jednoty; cítim, že ty si najvyššia sila, vševedúcnosť, najvyššia múdrosť a najvyššia spravodlivosť.

Ó, Bože, vidím ťa v skúškach, ktoré podstupujem. Dovoľ, ó, Bože, aby bola tvoja spokojnosť aj mojou. Aby som ti dával radosť ako syn Otcovi. A aby som si na teba v pokoji a rozhodne spomenul, aj keď bude ťažké povedať, že ťa milujem.“

Zvyčajne som v tejto chvíli pocítil – len na zlomok sekundy, ale to stačilo – Jedinečnú prítomnosť, ktorá hýbe Slnkom a Zemou a udržiava hviezdy na mieste. No dnes sa mi nechce rozprávať s Vesmírom; stačí, ak mi muž po mojom boku dá odpovede, aké potrebujem.

★ ★ ★

Odtiahne ruky od kmeňa duba a ja urobím to isté. Usmeje sa na mňa a ja mu úsmev opätujem.

Bez slova sa poberieme ku mne, sadneme si na terasu a dáme si kávu. Ešte stále mlčíme.

Dívam sa na obrovský strom uprostred svojej záhrady. Po jednom sne som okolo kmeňa uviazal stužku. Som v dedinke Saint Martin vo francúzskych Pyrenejach. Kúpil som tu dom, čo som už oľutoval – dožaduje sa mojej prítomnosti vždy, keď sa dá, potrebuje niekoho, kto by sa oň staral a udržiaval jeho energiu.

„Už sa neviem posunúť ďalej,“ poviem a znovu sa chytím do rovnakej pasce – zakaždým sa rozhovorím prvý. „Myslím, že som sa dostal po svoje hranice.“

„Zaujímavé. Ja som sa vždy pokúšal nájsť svoje hranice, a doteraz som sa k nim nedostal. Ale môj vesmír ktovieako nespolupracuje, bez prestania rastie a nechce mi pomôcť spoznať ho celý,“ podpichne ma J.

Je ironický. Ale ja pokračujem: „Prečo si sem dnes prišiel? Presvedčiť ma, že sa mýlim ako vždy. Hovor si, čo chceš, ale vedz, že slová nič nezmenia. Nie je mi dobre.“

„Práve preto som sem dnes prišiel. Už dlhšie cítim, čo sa deje. Vždy však treba nájsť správny čas, kedy zasiahnuť,“ tvrdí J., zoberie si zo stola hrušku a obracia ju v rukách. „Keby sme sa boli porozprávali skôr, ešte by si nebol zrelý. Keby sme sa porozprávali neskôr, bol by si už zhnitý.“ Zahryzne do ovocia a vychutnáva ho. „Presne, ako má byť. Správny čas.“

„Mám veľa pochybností. A najviac v otázkach viery,“ nalieham.

„Výborne. Práve pochybnosti posúvajú človeka vpred.“

Dobré odpovede a obrazy, ale dnes nezaberajú.

„Poviem ti, čo cítiš,“ pokračuje J. „Nič z toho, čo si sa naučil, nezapustilo korene, vieš sa ponoriť do magického sveta, no nevieš sa v ňom udržať. A toto všetko je len jeden veľký výmysel, ktorý si vytvoril človek, aby sa zbavil strachu zo smrti.“

Moje otázky sú hlbšie – pochybujem o viere. Mám len jednu istotu – existuje paralelný duchovný svet, čo sa križuje so svetom, kde žijeme. A všetko ostatné – posvätné knihy, zjavenia, sprievodcovia, manuály, obrady – sa zdá nezmyselné. A čo je horšie, bez dlhodobého účinku.

„Poviem ti, ako som sa cítil ja,“ pokračuje J. „Keď som bol mladý, ohúrilo ma, čo všetko mi život môže ponúknuť, a myslel som si, že to dosiahnem. Keď som sa oženil, ostala mi len jedna cesta, lebo som potreboval uživiť milovanú ženu a deti. Stal som sa veľmi úspešným manažérom, a keď som v štyridsaťpäťke videl, že moje deti vyrástli a odišli z domu, myslel som si, že sa už bude opakovať len to, čo som zažil. Vtedy sa začalo moje duchovné hľadanie. Som disciplinovaný človek a vložil som doň všetku energiu. Zažil som obdobia nadšenia i straty viery, až prišiel okamih, aký dnes prežívaš ty.“

„J., napriek všetkému úsiliu nemôžem povedať: Som bližšie k Bohu a k sebe samému,“ vyhlásim trochu podráždene.

„To preto, lebo ako všetci ľudia na tomto svete si veril, že čas ťa naučí priblížiť sa k Bohu. Ale čas neučí; prináša nám len pocit únavy a starnutia.“

Teraz akoby dub hľadel na mňa. Musí mať vyše štyristo rokov a jediné, čo sa naučil, je stáť na jednom mieste.

„Prečo sme absolvovali rituál pri dube? Ako nám to pomôže stať sa lepšími?“

„Ľudia už nerobia rituály pri duboch. A keď urobíš niečo, čo sa ti možno zdá nezmyselné, dotkneš sa čohosi hlboko vo svojej duši, vo svojej najstaršej časti, najbližšie k pôvodu všetkého.“

Je to tak. Opýtal som sa na čosi, čo som vedel, a dostal som odpoveď, ktorú som čakal. Musím lepšie využiť každú minútu strávenú s ním.

„Je čas odísť,“ vyhlási odrazu J.

Pozriem na hodinky. Vysvetlím mu, že letisko je neďaleko, môžeme sa ešte chvíľu rozprávať.

„Nehovorím o tom. Keď som zažíval to, čo ty, našiel som odpoveď v niečom, čo sa stalo, prv ako som sa narodil. A radím ti, aby si urobil to isté.“

Prevtelenie? Vždy ma odrádzal od návštev do minulých životov.

„Bol som v minulosti. Naučil som sa to sám, skôr ako som ťa spoznal. Už sme sa o tom rozprávali; videl som dve prevtelenia: francúzsky spisovateľ v devätnástom storočí a...“

„Áno, viem.“

„Robil som chyby, čo teraz nemôžem napraviť. A ty si mi radil, aby som sa toho vyvaroval, lebo to len znásobí pocit viny. Cestovať do minulých životov je ako urobiť dieru v dlážke a nechať oheň z dolného poschodia pohltiť prítomnosť.“

J. hodí ohryzok z hrušky vtákom v záhrade a namrzene na mňa zazrie. „Prosím ťa, nehovor hlúposti. Nenúť ma uveriť, že máš pravdu a za tých dvadsaťštyri rokov, čo sme spolu prežili, si sa nič nenaučil.“

Áno, viem, o čom hovorí. V mágii – a aj v živote – je len súčasnosť, iba TERAZ. Čas sa nemeria tak, ako sa ráta vzdialenosť medzi dvoma bodmi. „Čas“ neplynie. Človek sa vie len veľmi ťažko sústrediť na súčasnosť; stále uvažuje, čo urobil, ako to mohol spraviť lepšie, aké sú dôsledky jeho skutkov, prečo nekonal, tak ako mal. Alebo sa strachuje o budúcnosť, rozmýšľa, čo bude robiť zajtra, ako sa rozhodnúť, aké nebezpečenstvo naňho striehne za rohom, ako sa vyhnúť tomu, čo si neželá, a ako dosiahnuť, po čom vždy túžil.

J. sa znovu ozve: „Ty sa teda tu a teraz začínaš pýtať: Je niečo, ako má byť? Nie je. Ale v tejto chvíli zároveň chápeš, že môžeš zmeniť vlastnú budúcnosť, keď prenesieš minulosť do prítomnosti. Minulosť a budúcnosť existujú len v našej pamäti. Ale súčasnosť je nadčasová: je to Večnosť. Indiáni ju označujú slovom ‚karma’, keďže nenašli nič lepšie. No ľudia si ho zle vysvetľujú: súčasnosť neovplyvní to, čo si robil v minulom živote. To, čo robíš v súčasnosti, vykúpi minulosť a logicky zmení budúcnosť.“

„Takže...“

Odmlčí sa, čoraz väčšmi ho rozčuľuje, že nechápem, čo sa mi pokúša vysvetliť. „Zbytočne tu budeme plytvať slovami, ktoré nič neznamenajú. Choď to vyskúšať. Je čas, aby si odišiel ty. Musíš znovu dobyť svoje kráľovstvo, ktoré zničila jednotvárnosť. Nebudeš stále chodiť na tú istú hodinu, tak sa nič nové nenaučíš.“

„Nie je to jednotvárnosť. Som nešťastný.“

„A to sa volá jednotvárnosť. Myslíš si, že je tu, lebo si nešťastný. Iní ľudia žijú len vlastným problémom a donekonečna o nich hovoria: starosti s deťmi, manželmi, školou, prácou, priateľmi. Nezastavia sa, aby sa zamysleli: Som tu. Som výsledok všetkého, čo sa stalo a čo sa stane, ale som tu. Ak som urobil niečo nesprávne, môžem to napraviť, alebo aspoň požiadať o odpustenie. Ak som urobil niečo správne, som šťastnejší a hlbšie spojený so súčasnosťou.“ J. sa zhlboka nadýchne a dodá: „Ty tu už nie si. Je čas odísť, aby si sa mohol vrátiť do súčasnosti.“

★ ★ ★

Presne toho som sa bál. Už dlhšie mi naznačoval, že prišiel čas, aby som sa vydal na tretiu posvätnú cestu. No od vzdialeného roku 1986, keď som vďaka púti do Santiaga de Compostela dokázal prijať svoj osud či „Boží plán“, môj život sa zmenil. O tri roky neskôr som sa vydal na púť do Ríma, do oblasti, kde sme boli aj teraz. Bol to bolestivý a zdĺhavý proces, keď som musel sedemdesiat dní každé ráno robiť všetky nezmysly, čo sa mi v predchádzajúcu noc prisnili (pamätám sa, ako som štyri hodiny sedel na zastávke autobusu a nestalo sa nič významné).

Odvtedy som disciplinovane plnil všetko, čo si vyžadovala moja práca. Napokon, bolo to moje rozhodnutie i moje požehnanie. Čo znamená, že som začal cestovať ako blázon. A práve na cestách som sa najviac naučil.

Vlastne som už odmladi cestoval ako posadnutý. No v poslednom čase som nadobudol dojem, že žijem na letiskách a v hoteloch – a pocit dobrodružstva postupne vystriedala hlboká nuda. Keď som sa sťažoval, že sa musím stále premiestňovať, ľudia sa čudovali: „Veď cestovanie je úžasné! Škoda, že naň nemám peniaze!“

Cestovanie nie je nikdy otázkou peňazí, ale otázkou odvahy. Veľkú časť života som chodil po svete ako hipík. A koľko som mal vtedy peňazí? Nemal som nič. Ledva som naškrabal na cestovné, a napriek tomu si myslím, že to boli najkrajšie roky mojej mladosti – nemal som na jedlo, spával som na železničných staniciach, nevedel som sa dohovoriť cudzími jazykmi a musel som sa obracať na iných, dokonca aj keď som chcel večer niekde skloniť hlavu.

Po dlhom čase na cestách, keď počúvate jazyky, ktorým nerozumiete, platíte peniazmi, ktorých hodnotu nepoznáte, a prechádzate ulicami, ktorými ste nikdy nešli, zistíte, že vaše staré Ja so všetkým, čo ste sa naučili, je pri týchto nových výzvach celkom zbytočné. A začnete chápať, že hlboko vo vašom podvedomí je ktosi oveľa zaujímavejší, odvážnejší a otvorenejší svetu aj novým zážitkom. Jedného dňa si však poviete: ‚Stačilo!’

„Stačilo! Cestovanie je pre mňa jednotvárna rutina.“

„Nie, nestačilo. Cestovania nebude nikdy dosť,“ trvá na svojom J. „Náš život je nepretržitá cesta, od narodenia až do smrti. Mení sa krajina, ľudia aj naše potreby, no vlak ide ďalej. Život je vlak, nie stanica. A ty si doteraz necestoval, len si chodil z jednej krajiny do druhej, a to je niečo celkom iné.“

Pokrútil som hlavou. „Nepomôže to. Ak mám napraviť chybu, ktorú som urobil v inom živote, a hlboko si ju uvedomujem, môžem to urobiť aj tu. V tom žalári som len poslúchal príkazy niekoho, kto zdanlivo poznal Božie zámery. A to si bol ty. Okrem toho som už našiel aspoň štyroch ľudí, ktorých som požiadal o odpustenie.“

„Ale neodhalil si, akú kliatbu na teba uvalili.“

„Aj teba vtedy prekliali. A zistil si ako?“

„Áno, zistil. A môžem ťa ubezpečiť, že moje prekliatie bolo oveľa tvrdšie ako tvoje. Ty si sa raz zachoval ako zbabelec, ja som bol nespravodlivý mnoho ráz. Ale to ma oslobodilo.“

„Ak potrebujem cestovať v čase, prečo musím cestovať v priestore?“

J. sa rozosmial. „Lebo každý má možnosť vykúpiť sa, ale musí nájsť ľudí, ktorým ublížil, a požiadať o odpustenie.“

„A kam mám ísť? Do Jeruzalema?“

„Neviem. Tam, kam sa zaviažeš ísť. Zisti, čo si nechal nedokončené, a zavŕš dielo. Boh ťa povedie, lebo tu a teraz je všetko, čo si prežil a prežiješ. V tejto chvíli sa vytvára aj rúca svet. Ten, koho si stretol, sa objaví znovu, ten, koho si nechal odísť, sa vráti. Nezraď milosti, ktorých sa ti dostalo. Pochop, čo sa s tebou deje, a zistíš, čo sa deje s celým svetom. Nemysli si, že som prišiel, aby som ti priniesol pokoj. Priniesol som ti meč.“

Prší, chvejem sa od zimy a hneď mi napadne: Dostanem chrípku. Uteším sa, keď si spomeniem, že všetci lekári, ktorých poznám, hovoria, že chrípku vyvoláva vírus, a nie dažďové kvapky.

Neviem byť tu a teraz; v hlave mám hotový kolotoč: Kam sa mám dostať? Kam mám ísť? A čo ak nerozpoznám ľudí na svojej ceste? To sa mi už určite stalo a príde to znova, inak by už moja duša našla pokoj.

Žijem sám so sebou päťdesiatdeväť rokov a poznám niektoré svoje reakcie. Na začiatku nášho vzťahu s J. som mal pocit, že slová mu vnukuje svetlo omnoho silnejšie ako on. Bez ďalších otázok som pristal na všetko, kráčal som nebojácne vpred a nikdy som to neoľutoval. No čas plynul, trávili sme spolu viac času a ja som si naňho zvykol. Hoci ma nikdy v ničom nesklamal, už som ho videl inak. Napriek tomu, že som ho musel poslúchať – pristúpil som na to dobrovoľne v septembri 1992, desať rokov po tom, ako som ho stretol –, už som to nerobil s takým presvedčením ako kedysi.

Nekonám správne. Ak som sa rozhodol nasledovať magickú Tradíciu, nemal by som mať tieto pochybnosti. Môžem ju kedykoľvek opustiť, čosi ma však poháňa dopredu. J. má rozhodne pravdu, ale ja som sa uspokojil so životom, aký vediem, a nepotrebujem ďalšie výzvy. Len pokoj.

Mal by som byť šťastný: darí sa mi v práci, hoci som si vybral jedno z najťažších povolaní na svete, som dvadsaťsedem rokov ženatý so ženou, ktorú ľúbim, teším sa dobrému zdraviu, som obklopený ľuďmi, ktorým môžem dôverovať, čitatelia ma na ulici zahŕňajú priazňou. Kedysi mi to stačilo, no v posledných dvoch rokoch ma to akosi neuspokojuje.

Žeby to bol len prechodný rozpor? Nestačí, keď sa budem venovať zvyčajným modlitbám, ctiť si prírodu ako Boží hlas a pozorovať krásu okolo seba? Prečo mám chcieť ísť ďalej, ak som presvedčený, že som dosiahol svoje hranice?

PREČO NEMÔŽEM BYŤ AKO MOJI PRIATELIA?

Dážď hustne a ja počujem len šum vody. Som premočený skrz-naskrz a neviem sa pohnúť z miesta. Nechcem odtiaľto odísť, lebo neviem kam, som stratený. J. má pravdu – keby som skutočne prišiel po svoje hranice, tento pocit viny a nespokojnosti by bol zmizol. Ale je tu. Strach a chvenie. Ak nás nespokojnosť neopúšťa, znamená to, že nám ju vybral Boh a mal na to jediný dôvod: musíme všetko zmeniť a kráčať vpred.

Už som to zažil. Keď som odmietal ísť za svojím osudom, stalo sa mi v živote čosi, s čím sa dalo len veľmi ťažko vyrovnať. A toho sa v tejto chvíli príšerne bojím – tragédie. Tragédia je radikálna zmena v našom živote a vždy sa spája s rovnakým princípom – stratou. Keď nás zasiahne strata, netreba sa pokúšať znovu získať to, čo tu už nie je, lepšie je využiť veľký otvorený priestor a zaplniť ho niečím novým. Teoreticky sú všetky straty pre naše dobro; v skutočnosti práve vtedy pochybujeme o existencii Boha a pýtame sa: Čím som si to zaslúžil?

Pane, ušetri ma od tragédie a ja budem napĺňať tvoje zámery.

Keď sa mi v hlave objaví táto myšlienka, zaduní vedľa mňa hrom a oblohu osvetlí blesk.

Znovu strach a chvenie. Znamenie. Usilujem sa tu presvedčiť sám seba, že zo seba dávam vždy to najlepšie, a príroda mi hovorí pravý opak: Kto je skutočne oddaný životu, nikdy nezastane. Nebo a zem idú v tejto chvíli proti sebe v búrke. Keď doznie, vzduch bude čistejší a polia plodnejšie – no predtým búrka postŕha domy, pováľa stáročné stromy a zaplaví najkrajšie miesta.

Blíži sa žltá postava.

Odovzdávam sa dažďu. Šľahajú ďalšie blesky a pocit bezradnosti vystrieda čosi pozitívne – akoby mi dušu opláchla voda odpustenia.

Žehnaj a budeš požehnaný.

Slová vyšli prirodzene z môjho vnútra – je to múdrosť, ktorú si neuvedomujem, viem, že mi nepatrí, no niekedy sa prejaví a nedovolí mi pochybovať o tom, čo som sa naučil za všetky tie roky.

Najhoršie je, že napriek týmto okamihom naďalej pochybujem.

Žltá postava stojí predo mnou. Je to moja žena v krikľavej bunde, ktoré nosíme, keď ideme na ťažko dostupné miesta. Keby sme sa stratili, ľahko nás nájdu.

„Zabudol si, že ideme na večeru.“

Nie, nezabudol. Vychádzam z univerzálnej metafyziky, kde sú hromy hlasmi bohov, a vraciam sa do reality vnútrozemského mestečka, k dobrému vínu, pečenej baranine a veselému rozhovoru s priateľmi, ktorí nám porozprávajú o dobrodružstvách na nedávnej ceste na Harley-Davidsone. Vraciame sa domov, aby som sa prezliekol, a niekoľkými vetami zhrniem popoludňajšiu debatu s J.

„A povedal ti, kam máš ísť?“ opýta sa moja žena.

„Povedal mi: Zaviaž sa.“

„A je to také ťažké? Nebuď taký mrzút. Vyzeráš starší, ako si.“

Hervé a Veronique majú ešte ďalších dvoch hostí, francúzsku dvojicu v strednom veku. Jedného z nich predstavia ako „jasnovidca“, spoznali ho v Maroku.

Muž nie je ktovieako sympatický ani nesympatický, len neprítomný. No uprostred večere, akoby sa dostal do akéhosi tranzu, obráti sa k Veronique: „Dávaj si pozor za volantom. Budeš mať nehodu.“

Zdá sa mi to nanajvýš nevhodné, veď ak Veronique zoberie jeho slová vážne, strach privolá negatívnu energiu a to, čo jej predpovedal, môže sa stať naozaj.

„Veľmi zaujímavé!“ poviem, prv ako ostatní stihnú zareagovať. „Nepochybujem, že viete cestovať v čase do minulosti aj do budúcnosti. Práve dnes popoludní som sa o tom rozprával s jedným priateľom.“

„Vidím. Keď mi to Boh dovolí, vidím. Viem, kým bol a kým bude každý pri tomto stole. Nerozumiem svojej schopnosti, ale už pred časom som sa s ňou zmieril.“

Rozhovor, ktorý sa mal krútiť okolo cesty na Sicíliu s priateľmi, čo majú tiež vášeň pre klasické Harley-Davidsony, sa odrazu nebezpečne dotýka tém, o ktorých momentálne nechcem počuť. Dokonalá synchrónia.

Teraz som na rade ja.

„A viete aj to, že Boh nám dovolí vzhliadnuť, keď si želá, aby sa niečo zmenilo.“

Potom sa obrátim k Veronique a poviem: „Stačí, ak si budeš dávať pozor. Keď niečo z astrálneho plánu prejde do tohto plánu, stratí veľkú časť sily. Takže som si skoro stopercentne istý, že sa nič nestane.“

Veronique všetkým ponúkne ďalší pohár vína. Myslí si, že sme sa s jasnovidcom nezhodli. Nie je to tak; ten muž skutočne „vidí“, a to mi naháňa strach. Neskôr sa o tom porozprávam s Hervém.

Muž zo mňa nespúšťa oči. Stále má neprítomný výraz niekoho, kto sa nechtiac dostal do inej dimenzie a teraz má povinnosť oznámiť, čo cíti. Chce mi niečo povedať, ale radšej sa obráti na moju ženu: „Duša z Turecka odovzdá vášmu manželovi všetku svoju lásku. No prv ako nájde, čo hľadá, preleje jeho krv.“

Ďalšie znamenie, aby som teraz neodcestoval, pomyslím si, no viem, že ľudia sa usilujú všetko vysvetľovať, tak ako chcú, a nie, ako je to naozaj.

ČÍNSKY BAMBUS

Cesta vlakom zParíža doLondýna naknižný veľtrh je premňa požehnaním. Pokaždom príchode doAnglicka si spomeniem narok 1977, keď som zanechal prácu vnahrávacej spoločnosti arozhodol som sa dokonca života živiť ako spisovateľ. Prenajal som si byt naBasset Road, našiel som si viacerých priateľov, navštevoval som kurz vampirológie, spoznával sommesto povlastných, chodil som sdievčatami, videl som všetky filmy vkinách aonecelý rok som bol znovu vRiu, neschopný napísať ani riadok.

Tentoraz tu ostanem len tri dni. Stretnutie sčitateľmi, večere vindických alibanonských reštauráciách, rozhovory oknihách, kníhkupectvách aautoroch vhotelovej hale. Dokonca roka sa nechystám vrátiť dosvojho domu vSaint Martin. Odtiaľto odletím doRia de Janeiro, kde budem nauliciach počúvať rodný jazyk, každý večer piť džús zaçaíazokna svojho bytu vychutnávať najkrajší výhľad nasvete – pláž Copacabanu –, ktorého sa nikdy neviem nasýtiť.

★ ★ ★

Krátko predpríchodom vchádza dovagóna chlapec skyticou ruží azačne sa obzerať okolo seba. Zvláštne, nikdy som nevidel predavačov kvetov vovlaku Eurostar.

„Potrebujem dvanásť dobrovoľníkov,“ vyhlási. „Každý bude držať pripríchode vlaku dostanice ružu. Bude ma čakať žena môjho života arád by som ju požiadal oruku.“

Prihlási sa viacero ľudí. Aj ja, no nakoniec si ma nevyberie. Napriek tomu sa popríchode vlaku rozhodnem pripojiť kuskupinke. Chlapec ukáže nadievčinu nanástupišti. Cestujúci jej zaradom podávajú ruže. Chlapec jej napokon vyzná lásku, všetci tlieskajú adievčina, ktorá nevie, kam sa podieť odhanby, sklopí zrak dozeme. Hneď nato sa pobozkajú aodchádzajú vobjatí.

Jeden sprievodca poznamená: „Odkedy tu pracujem, natejto stanici som ešte nevidel nič také romantické.“

★ ★ ★

Jediné naplánované stretnutie sčitateľmi trvalo len päť hodín, ale naplnilo ma pozitívnou energiou amusel som sa opýtať sám seba: Prečo vsebe vposledných mesiacoch nachádzam toľkorozporov? Zdá sa, že môj duchovný pokrok narazil naneprekonateľnú prekážku, bolo by teda najlepšie nájsť vsebe trochu trpezlivosti. Zažil som to, čo len málokto vmojom okolí.

Predcestou som zašiel domalej kaplnky vBarbazan-Debat. Tam som poprosil Pannu Máriu, aby ma viedla svojou láskou aja som si všimol všetky znamenia, ktoré ma privedú kstretnutiu sosebou samým.

Viem, že som vľuďoch, čo ma obklopujú, aoni sú vomne. Stretnutiami, ktoré predurčil osud, arukami spojenými voviere, že môžeme niečo urobiť pretento svet, sme spolu napísali Knihu života. Každý prispeje slovom, vetou či obrazom, anapokon všetko dostáva zmysel: šťastie jedného sa premieňa naradosť všetkých.

Vždy budeme klásť rovnaké otázky. Vždy budeme musieť byť dostatočne pokorní, aby sme pochopili, že naše srdce rozumie, prečo sme tu. Áno, nie je ľahké rozprávať sa sosrdcom, ale je to vôbec nevyhnutné? Stačí dôverovať, nasledovať znamenia, žiť svoj osobný príbeh, askôr či neskôr si uvedomíme, že sme súčasťou čohosi, hoci to nepochopíme rozumom. Podľa Tradície si sekundu predsmrťou každý uvedomí skutočný dôvod žitia. Avtej chvíli sa zrodí nebo, alebo peklo.

Peklo je, keď sa vtom zlomku sekundy obzrieme dozadu azistíme, že sme premárnili príležitosť uctiť si zázrak života. Nebo je, keď si vtej chvíli môžeme povedať: „Robil som chyby, ale nebol som zbabelec. Prežil som svoj život akonal som, ako som mal.“

Nemusím teda urýchľovať svoje peklo abezprestania dumať nadtým, prečo sa mi nedarí pokračovať vtom, čo chápem ako „duchovné hľadanie“. Musím sa ďalej pokúšať, ato stačí. Veď aj tým, ktorí neurobili všetko, čo mohli, už bolo odpustené; zaplatili svoj účet ešte zaživota, boli nešťastní, keď mohli žiť šťastne aharmonicky. Všetci sme spasení amôžeme slobodne pokračovať vtejto ceste, ktorá nemala začiatok anebude mať koniec.

★ ★ ★

Nezobral som si nijakú knihu. Prv ako zídem navečeru sosvojimi ruskými vydavateľmi, listujem vjednom zčasopisov, ktoré vždy ležia nastoloch vhotelových izbách. Bezveľkého záujmu čítam článok očínskom bambuse. Pozasiatí semienka nevidieť asi päť rokov takmer nič, len drobný klíček. Všetko rastie podzemou, vytvára sa zložitá vodorovná izvislá koreňová štruktúra. Popiatom roku začne čínsky bambus rýchlo rásť, až kým nedosiahne výšku dvadsaťpäť metrov.

Naozaj nudné čítanie navyplnenie času. Radšej zídem dolu abudem sledovať, čo sa deje vhotelovej hale.

★ ★ ★

Zatiaľ čo čakám navečeru, dám si kávu. Mônica, moja agentka anajlepšia priateľka, už tiež zišla dolu asadá si kmôjmu stolu. Rozprávame sa obežných veciach. Je zjavne unavená, celý deň strávila sľuďmi zknižnej brandže apopri tom vanglickom vydavateľstve potelefóne sledovala moje stretnutie sčitateľmi.

Začali sme spolupracovať, keď mala len dvadsať. Bola jednou zmojich nadšených čitateliek averila, že brazílskeho autora by mohli preložiť avydať aj vzahraničí. Zanechala štúdium chemického inžinierstva vRiu, odsťahovala sa spriateľom doŠpanielska apustila sa klopať nadvere vydavateľstiev, posielať listy avysvetľovať, prečo by mali venovať pozornosť mojej práci.

Jedného dňa som zašiel domalého mestečka vKatalánsku, kde bývala, pozval som ju nakávu apožiadal, aby to nechala tak amyslela viac nasvoju budúcnosť, keďže to vyzeralo beznádejne. Odmietla soslovami, že sa nemôže vrátiť doBrazílie porazená. Usiloval som sa ju presvedčiť, že zvíťazila – uživila sa (zarábala si rozdávaním letákov aj ako čašníčka) amá zasebou nenahraditeľnú skúsenosť, akou je život vzahraničí. Mônica ďalej odmietala. Zkaviarne som odišiel spocitom, že márni život, no nikdy by som ju nepresvedčil, aby zmenila názor, lebo bola veľmitvrdohlavá. Opol roka sa situácia zvrtla ostoosemdesiat stupňovaoďalšieho pol roka mala dosť peňazí navlastný byt.

Uverila nemožnému, apráve preto vyhrala všetky bitky, ktoré všetci ostatní – vrátane mňa – pokladali zaprehraté. To je vlastnosť bojovníka: musí pochopiť, že vôľa aodvaha nie sú to isté. Odvaha môže prilákať strach apochlebovanie, no pevná vôľa si vyžaduje trpezlivosť azáväznosť. Muži aženy sosilnou vôľou sú zväčša osamelí, lebo pôsobia chladno. Veľa ľudí si myslí, že aj Mônica je trochu chladná, je to však celkom inak: vsrdci jej horí neviditeľný plameň, rovnako mocný ako včase, keď sme sa stretli vtej kaviarni. Napriek všetkému, čo dosiahla, zachováva si staré nadšenie.

„Ak sa vám podarí vybaviť cestu, nabudúci týždeň. Chcem iba večierok poautogramiáde.“

ČÍNSKY BAMBUS!

vydavateľ.