Start

ŠŤASTIE NA MŇA SPADLO Z NEBA

Zuzana Široká 

Zuzana Široká

ŠŤASTIE NA MŇA SPADLO Z NEBA

Text © by Zuzana Široká 2013

Cover design © by 3H creative studio 2013

Slovak edition © 2013, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Edícia PRÍBEHY Z KABELKY

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhlo a upravilo 3H creative studio.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 549. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3670-7

Šťastie na mňa spadlo z neba. Rovno do mláky. Dávidko ten rozmočený zdrap papiera starostlivo vylovil a ešte starostlivejšie prilepil na môj smotanovobiely kabát. Rovno pod pravé vrecko. A tam to stálo. Moja vstupenka do sveta finančne zabezpečených matiek. Šanca na nový kabát, plnú nádrž benzínu, bioparadajky a lyžiarske bundy pre deti:

Manažér oddelenia Online Marketingu

Medzinárodný koncern podnikajúci v oblasti internetových služieb hľadá dynamických mladých ľudí so vzdelaním a skúsenosťami v oblasti online marketingu, SEM, SEO. Vysokoškolské vzdelanie, znalosť anglického a minimálne ešte jedného cudzieho jazyka podmienkou.

A pod textom znaky, ktoré mohli byť kedysi adresou firmy, telefónnym číslom a e-mailovou adresou. Na vlhkom novinovom papieri sa mi rozpíjali rovno pred očami. A s nimi sa strácali šance na zimné pneumatiky, očný krém, lístky do opery a ostatné predôležité svetské statky.

„To je ono, to je znamenie! Džob ako ušitý pre mňa,“ teším sa a poskakujem okolo syna sediaceho uprostred jesennej mláky v sídliskovom parku. Zmetiem z najbližšej lavičky prvé opadané lístie, dierou na dne kabelky vylovím zelenú fixku a pustím sa do lúštenia najdôležitejšej krížovky na svete. Dávidko, posmelený úspechom, naďalej loví z mláky na rozbitom asfaltovom chodníku papieriky od žuvačiek, nanukov a cigariet a s nadšením vlastným iba škôlkarom mi ich lepí na kabát. Pod ľavé vrecko, našťastie.

„Už len posledné dvojčíslie a mám to. Hneď tam zavolám!“ motivujem sa. Dávidko však očividne vylovil celú mláku a po ďalších papierikoch ani chýru, ani slychu.

„Mami, už nemám nálepky. Daj mi ešte nálepky, mami. Chcem nálepky!“ poťahuje ma za rukáv. A čísla na inzeráte sa rozpíjajú, svetlá budúcnosť mi máva na rozlúčku. Zúfalo sa obzerám po parčíku. Tam!

Prebehnem k vyschnutému kríčku zlatého dažďa a víťazoslávne spod neho vytiahnem leták obchodu s potravinami. Rýchlo ho natrhám na kúsky a hodím ich do mláky.

„Pozri, Dávidko, koľko nálepiek! Vidíš, aké sú farebné? Prilep ich mamke na kabátik, áno? Onedlho ti možno kúpim naozajstné nálepky v papiernictve, dobre?“ Dúfam, že ma z balkóna neďalekej bytovky nikto nepozoruje. Dúfam, že ak ma aj niekto pozoruje, nezavolá na mňa sociálny úrad.

„Nechcem nálepky z papiernictva, chcem tieto. Môžem si ich zobrať?“

„Tak si bež po ne, zlatko, kým sa úplne nerozmočia!“

Posledné číslo v inzeráte je určite osmička, to predposledné definitívne zmizlo. Skúsim teda zavolať všetky čísla od nuly po deviatku, vravím si v duchu a vyťahujem z kabelky telefón.

Je to šestka. Odteraz moje šťastné číslo. Hneď si dohodnem pohovor na personálnom oddelení. Imaginárne zimné pneumatiky sa prikotúľali o sto metrov bližšie.

Ťap-ťap-ťap. Načúvam zvuku bosých nožičiek, ktoré v nočnej tme nášho bytu neomylne nájdu cestu z detskej izby do spálne. Počujem ešte šušťanie perín a potom už len pravidelné spokojné odfukovanie. Počujem aj výťah na chodbe a kukučkové hodiny. A kvapkajúci kohútik v kúpeľni, ktorý nemá kto opraviť. Odkedy som to skúšala ja, kvapká ešte viac.

Na kuchynskom stole medzi výkresmi plnými kvietkov a slniečok leží hnedý kožený obal s mojím životopisom, referenciami a vysvedčeniami. Hnedý, pretože sa hodí k mojim hnedým koženým čižmám a béžovým šatám od Donny Karan, ktoré som si kúpila pred sto rokmi vo výpredaji v New Yorku. Ale vyzerajú ako nové, sú totálne šik a celkom úspešne maskujú vankúšiky na bokoch. No čo k tomu? Hnedú koženú kabelku som nikdy nemala, čierna sa absolútne nehodí a plátenná tiež nie. Do pondelka už žiadnu kúpiť nestihnem – a keby som aj stíhala, nemám za čo.

LULU, S.O.S. POTR. TVOJU HNEDU KABELKU, MOZNO AJ NARAMOK AL. OPASOK. DIKY, LASKA.

Obáločka na mobilnom telefóne odletí do éteru. Kým príde odpoveď, umyjem riad a prestriem na nedeľné raňajky.

Odpoveď na správu prišla v rekordnom čase a osobne. Lulu dorazila s kufrom plným opaskov, šatiek, náramkov, šminiek a okuliarov. Okrem toho si priniesla pyžamu, zubnú kefku a fľašu frankovky.

„Rande nevyšlo, vraj musí morálne podporiť nejakého kamoša, čo sa rozišiel s babou. Chápeš? Sobota večer a ja ho mám stráviť s mamou pri telke. Zachránila si ma. Idem pozrieť našich spiacich anjelikov, ty zatiaľ otvor víno, a potom ti vykúzlime taký outfit, že ten džob dostaneš aj bez pohovoru,“ vysype Lulu jedným dychom a prehnane opatrne otvára dvere do detskej izby.

Lulu sa vlastne volá Ľudmila, ale už odmalička sa predstavuje ako Lulu. Už od škôlky sa navzájom zachraňujeme pri životných katastrofách a s neomylným inštinktom sa vrháme do nových a nových osobných zemetrasení a tragédií.

Za posledných tridsať rokov sa z nás stali ženy. Urobili sme zopár dobrých skutkov. Urobili sme zopár kolosálnych hlúpostí, ale vždy sme stáli pri sebe.

Hodinu po polnoci je fľaša frankovky prázdna, Lulu ako vždy kompletne odlíčená pochrapkáva na gauči v obývačke a môj nový biznisoutfit vrátane opaska, kabelky, náušníc a hodvábnej šatky čaká na svoj veľký výstup. Čistím si zuby a pozorujem sa v zahmlenom zrkadle. Čerstvo zafarbené obočie pôsobí akosi prísne. Alebo sú na vine vrásky, ktoré sa mi v minulom roku zjavili v kútikoch očí? Oči mám na svojej tvári najradšej – veľké, svetlomodré s tmavomodrým okrajom zreničiek, orámované hustými čiernymi mihalnicami. „Jediné, čo ti ten darebák otec zanechal, sú tieto potvorské falošné oči,“ vravieva mi trpko mama zakaždým, keď sa stretneme. „Aj tvoje decká ich zdedili, z toho nič dobré nevzíde.“ Rezolútne vypľujem zubnú pastu do umývadla, nechcem myslieť na mamu, lebo až do pondelka musím myslieť výlučne pozitívne. Pred odchodom z kúpeľne automaticky utriem zrkadlo a vyleštím umývadlo.

Do detskej izby preniká modrasté svetlo pouličnej lampy, papierové vtáčiky zavesené na lampe vrhajú na stenu fantastické obrazce. Tiene Majkiných mihalníc na jej bledých líčkach sú dlhánske a nežné ako pierka. Opatrne zdvihnem spiacu dcéru a potme ju prenesiem do spálne. Položím ju vedľa Dávidka, deti sa inštinktívne prisunú bližšie jedno k druhému, dotýkajú sa kolenami a chodidlami. Prikryjem ich a ľahnem si vedľa nich. Obliečky na vankúšoch a perinách zasa spolu neladia. Posteľné plachty majú rozdielne farby, delíme sa o ne s plyšovými hračkami a v medzierke medzi matracmi by sa určite našlo zopár kociek lega.

Matúš to neznášal. Bol alergický na rozdielnu posteľnú bielizeň, na hračky v posteli, na deti v posteli. Na mňa v posteli...

Teda, spočiatku nie, vtedy sme v posteli trávili celé víkendy. Ale potom, niekedy neskôr, neviem presne kedy, neviem presne odkedy, už to nebola naša posteľ, stalo sa z nej dejisko hádok a obviňovania a z detí živé bariéry proti vzájomným dotykom.

„Dosť!“ prikážem si, nebudem myslieť ani na Matúša – až do pondelka myslím výlučne pozitívne.

„Váš životopis a referencie vyzerajú veľmi zaujímavo, je tu však niekoľko nezrovnalostí v dátumoch,“ personálna manažérka firmy Web World int. si posunie na dokonalý koreň dokonalého nosa dokonalé okuliare v čiernom ráme. Vyzerá ako živá reklama na úspešnú ženu. Účes à la Kleopatra, starostlivý mejkap, tmavomodrý kostým, ktorý dáva vyniknúť perfektným krivkám. „Napríklad tu, rok 2005, dátum založenia vašej firmy sa úplne zhoduje s dátumom udelenia doktorátu.“

A keby si vedela, že tieto dva dátumy sa presne na deň zhodujú aj s dátumom narodenia mojej dcéry, padneš na svoj dokonalý zadok, pomyslím si roztopašne, nahodím však profesionálny výraz a nevzrušene odpoviem: „Áno, bolo to náročné obdobie, stresujúce, lenže na druhej strane vzrušujúce a inšpiratívne. Naša firma bola priekopníkom v oblasti internetovej reklamy, v krátkom čase sa našimi klientmi stali najvýznamnejšie spoločnosti a inštitúcie podnikajúce na slovenskom trhu.“ Potom ešte chvíľu opisujem vznik a fungovanie našej firmy.

Pred očami mi ako diapozitívy na starej premietačke defilujú obrázky z minulého života. Tri prepojené počítače v obývačke. Na každej vodorovnej ploche kompaktné disky, papiere a použité poháre. Na koberci mätež káblov, medzi nimi lozí Majka, veselé uslintané bábätko. Matúš, sediac na zemi v tureckom sede, zadáva inzeráty v programe Google Adwords a voľnou rukou mi hladká členok. Môj odraz na vypnutej televíznej obrazovke – konský chvost, v ruke pohárik s detskou výživou.

„Vaša firma bola v čase predaja číslom dva na Slovensku, prečo ste sa teda rozhodli predať ju? Keby ste si ju ponechali, boli by ste dnes našou najnebezpečnejšou konkurenciou.“

Pre Matúšove dlhy, pre môj syndróm vyhorenia, pre staré lečo.

„Ak mám pravdu povedať, po čase naše podnikanie stratilo dynamiku, akosi sa vytratil pioniersky duch, operatívne úlohy prebrali kvalifikovaní zamestnanci, so zákazníkmi sme mali podpísané dlhodobé zmluvy, zdalo sa nám, že je to najvhodnejší čas na výhodný predaj, čas na nový vzrušujúci začiatok.“

„Nám, myslíte tým vás a vášho manžela, Matúša Krausa?“

„Môjho bývalého manžela, áno. Po predaji firmy sme sa rozišli.“

„Váš manžel naďalej pracuje v oblasti internetového marketingu?“

„Môj bývalý manžel pracuje v Rakúsku ako softvérový inžinier.“ Zbabelec. Sviniar. Mizerák. Za nehorázne prachy.

„Od predaja vašej firmy po dnešný deň uplynulo už vyše roka, a ten nemáte v životopise nijako pokrytý. Pomôžte mi, prosím, vyplniť túto medzeru v čase, pani doktorka.“

Personálna manažérka sa nahla ponad hranu stola. Keby som bola muž, jej rafinovaný výstrih, v ktorom sa hojdá ametystový prívesok, by ma úplne zhypnotizoval a prinútil prezradiť aj to najtajnejšie tajomstvo. Lenže ja nie som na ženy. Určite jej neprezradím, že posledný rok som strávila v slzách, v miernej depresii, smrkajúc v Lulinom náručí, v psychiatrickej ambulancii, na daňovom úrade, na sociálnom úrade, na pohovoroch s triednou učiteľkou, v maminom bezútešnom byte v Tatrách a na lavičke v parčíku pred bytovkou.

„Po napínavých rokoch vo firme a pravdupovediac aj po rozvode som si chcela dopriať pauzu, robiť niečo, na čo dovtedy nebol čas, cestovať.“

„Chápem, čítala som vo vašom životopise, že rada cestujete. Ja tiež. Včera som sa vrátila z nákupného výletu v New Yorku. Boli ste tam niekedy?“

Ako aupairka na výške, chcela som povedať, ale včas som sa zarazila.

„Áno, samozrejme. Tieto šaty mám tiež odtiaľ.“

„Donna Karan, hneď som si všimla.“

U personálnej manažérky som si tým nesmierne šplhla. Priam cítim obrovské teplé vlny sympatie, ktoré vysiela smerom ku mne. Správny čas zmieniť sa o deťoch.

„Vidím, že požadujete viac dní dovolenky, ako vám zo zákona vyplýva. Predpokladám, že ich chcete využiť na cestovanie. Aj ja to tak robím.“

Vlastne ich potrebujem pre prípad núdze, keď budú mať deti prázdniny, keď budú choré, keď budem mať kontrolné sedenia u psychologičky alebo termíny na súde. Kým však stihnem odpovedať, personálna manažérka sa elegantne zdvihne z kresla, s úsmevom mi podá ruku a očividne sa chystá ukončiť pohovor.

„Ďakujem, že ste sa ozvali na náš inzerát,“ povie nečakane milo. „Viem, že sa vás snaží získať aj konkurencia. Porovnáme výsledky pohovoru s ostatnými uchádzačmi a najneskôr do týždňa sa vám ozveme. V prípade negatívnej odpovede vám vrátime odporúčacie listy aj kópie dokladov o vzdelaní. Dovidenia, cestu von nájdete určite aj sama,“ povie už vo dverách a o sekundu po nej v konferenčnej miestnosti ostane už iba závan vône Bulgari.

ON

Vyslobodil ho budík. S pocitom úľavy vstal z pokrčených a prepotených perín, zasvietil nočnú lampu, luster s ostrým bielym svetlom, stojaciu lampu v kúte spálne a všetky ostatné lampy a svietidlá na ceste do kúpeľne. Osprchuj sa a ohoľ sa! prikázal mu zožltnutý lístok prilepený na zrkadle, celý zvlnený od vlhkosti. A tak sa osprchoval a oholil. Použi dezodorant a vyčisti si zuby! zavelil ďalší lístok z vnútorných dvierok zrkadlovej skrinky. Potlačil stúpajúcu paniku a nevoľnosť v žalúdku a poslúchol ho. Obleč sa a nezabudni na kravatu! stálo na vonkajších dverách do spálne na bielej A-štvorke. Otvoril skriňu a vybral modrý plastový vešiak označený štítkom Pondelok. Visel na ňom sivý športový oblek so svetlomodrou košeľou a tmavomodrá kravata s decentným žltým vzorom. Najprv trenky, tielko a ponožky! oznamoval mu žltý postit papierik prilepený na klope saka. Raňajky! Toto slovo ho sprevádzalo hneď trikrát na krátkej ceste do kuchyne. A tak si uvaril kávu, už štvrtú od tretej ráno. Rovno nad drezom si nasypal do úst za hrsť ochutených ovsených vločiek. Bez mlieka. A bez jogurtu. Zásobovanie čerstvými potravinami ešte nezvládal. Možno raz.

Pomocou vreckového počítača blackberry a spätného zrkadielka v aute sa ešte raz skontroloval.

1) Vyčistené zuby 2) Oholená tvár 3) Čistá košeľa a kravata 4) Čierne topánky 5) Vlasy 6) …

Moment, vlasy! Narýchlo si ich uhladil prstami a pokračoval. Občas sa mu ešte stávalo, že vyšiel z domu v teniskách a bez ponožiek alebo úplne naboso. Neraz sa stalo, že si až cestou do práce spomenul, že si zabudol vyčistiť zuby; vtedy rýchlo zabočil do hypermarketu alebo na benzínovú pumpu, kúpil si zubnú kefku a dezodorant a umyl sa na toalete. Občas si hneď ráno musel kúpiť ponožky a minimálne raz do týždňa pečivo na raňajky. Vtedy, na začiatku, sa niekoľkokrát do týždňa vrátil domov prezliecť do vhodného oblečenia alebo sa osprchovať.

„Dnes som dobrý,“ povedal si nahlas a zabočil na svoje miesto v podzemnej garáži firmy. „Je pol siedmej ráno, neomylný veľký šéf prichádza.“

„Mamka, a vieš, že papriková omáčka je moje najnaj najobľúbenejšie jedlo na svete?“ pýta sa Majka a so žiariacimi očami krája príborovým nožom veľkú červenú papriku na mikroskopické trojuholníčky.

„Viem,“ poviem a na horúcu panvicu nalejem olivový olej.

„Mamka, a vieš, že papriková omáčka je moje najnaj najobľúbenejšie jedlo na svete?“ pýta sa tentoraz Dávidko a so žiariacimi očami rozsýpa paprikové semienka po kuchynskej linke.

„Viem,“ poviem do syčania papriky na oleji. „A teraz to posolíme a pozrieme sa, čo robia rybky v rúre.“

„Mamka, ty sa nemusíš báť, že ideš do tej novej práce. Aj Andrejkina mama chodí stále do práce a nebojí sa. Lebo, vieš, aj ja som sa bála ísť vtedy vlani do školy, ale teraz sa už vôbec nebojím, však? Už celkom sama nájdem našu triedu,“ vysvetľuje Majka a pridáva maslo na zemiaky.

„Mamka, povedz Majke, že ty sa ničoho nebojíš. Ani tigra!“ visí na mne Dávidko očami.

„Nie, ja sa nebojím ničoho. A ty si už veľký chlapec, a tiež sa ničoho nebojíš. Ani mixéra, však? Lebo teraz pridáme k tej papričke trochu smotany a poriadne to všetko zmixujeme. Takže pripraviť sa, zapchať uši, štart!“

Nie, nebojím sa novej práce. Nebojím, nebojím.

Stratená v hluku tyčového mixéra opakujem svoju novú mantru. Všetko bude fajn. o dve výplaty budú zimné pneumatiky a o tri Vianoce. Nie, nebojím sa novej práce. Som mama, ktorá sa nebojí ničoho. Ani tigra, ani novej práce.

Vezmem obe deti olepené zemiakovou kašou a odnesiem ich k stolu. Panebože, veď ja som ich pri tom pohovore zatajila! Keď sa v novej firme trochu udomácnim, určite sa o nich zmienim. Aj o nadčasoch, práci cez víkend a služobných cestách, ktoré neprichádzajú do úvahy.

Kam by som dala svojich anjelikov s dlhými mihalnicami a paprikovou omáčkou za ušami?

Dosť bolo sentimentu, anjelici musia ísť do postele a ja tiež, zajtra je môj veľký deň. Od zajtra som mama karieristka. Ale až od zajtra, dnes si ešte pozriem večerníček.

„Dobre, myslím, že si budeme rozumieť,“ ležérne sa opriem o písací stôl a usmejem sa na svoj nový tím postávajúci s kávovými šálkami, zápisníkmi a mobilnými telefónmi v nepravidelnom polkruhu predo mnou. „O chvíľu musím absolvovať zoznamovacie kolo s manažérmi ostatných oddelení, najskôr sa však dohodneme na našom pracovnom čase.“

„Na pracovnom čase? Ten predsa trvá osem hodín, od deviatej do piatej. Nadčasy sa u nás nepreplácajú, tak čo?“ poškriabe sa za uchom Skinny, programátor v tričku so striebornou kostrou.

S mastnou pokožkou a riedkymi vlasmi na ježka vyzerá ako prototyp počítačového maniaka.

„Presne tak, trafili ste to. Osem hodín,“ odpoviem profesionálnym tónom, ktorý som si cibrila počas prvých štyroch hodín premiérového pracovného dňa. „Lenže naši klienti začínajú pracovať už o siedmej, niektorí možno aj skôr. A očakávajú, že aj krátko pred osemnástou hodinou im odborníci tejto firmy kvalifikovane poradia.“

„Jasné, tak sa to robí všade,“ prehodí Kristína. Nádherná blondínka, manažérka online kampaní. Hlavička. Študovala na London Business School a teraz si externe robí doktorát. „Beriem si zmenu od deviatej do piatej. A Sebastián tiež.“

Nikto neprotestuje, a už vôbec nie Sebastián, Kristínin marketingový kolega a snúbenec. Nudný patrón v prúžkovanej košeli s krátkymi rukávmi.

„Aha, no jasné,“ Skinny si teatrálne poklope po čele. „Ja budem teda chodiť na desiatu. To je sen, konečne sa poriadne vyspím. Díky, šéfka.“

„No výborne, rozumieme si. A ja budem začínať o pol ôsmej.“ Presne tak, ako som si to plánovala. Stihnem odviezť deti do školy a do škôlky a o pol piatej už budeme všetci doma.

„Ja by som teda chodila na siedmu, ak teda súhlasíte,“ odkašle si neisto Marika, naša redaktorka a editorka, a ako sa zdá, aj náhradná mama pre mladšie ročníky z tímu. Ktovie, či si adoptuje aj mňa?

„Samozrejme, vy ostatní sa, prosím, dohodnite sami. Zmeny si môžete podľa potreby vymieňať, len nezabudnite, že od siedmej do osemnástej musí byť

kancelárii minimálne jedna osoba. Zajtra o jedenástej máme prvý interný míting, prejdeme si súčasné a plánované projekty, a ak máte návrhy na zlepšenie pracovných postupov, nové nápady alebo pripomienky, sem s nimi!“

Na platformových lodičkách požičaných od Lulu sa vznášam ako na obláčiku šťastia. Som perfektná šéfka!

Personálna manažérka sa volá Kvetoslava Hrdličková. Niet divu, že také meno musí kompenzovať vysokými opätkami a dominantným správaním. Ako víchrica sa so mnou preháňa oddeleniami firmy, energicky klope na dvere kancelárií len preto, aby do nich v nasledujúcom okamihu vletela ako navoňaný hurikán, a predstavuje ma novým kolegom. Stelesnená efektivita obalená sebavedomím. Kam sa na ňu hrabem? V lodičkách mi začínajú opúchať nohy a v pravom kútiku úst mám mierny kŕč od neustálych úsmevov. Je štvrť na štyri, o chvíľu musím ísť po deti.

„Tak, ešte vám predstavím nášho finančného riaditeľa. Nechávala som si ho nakoniec, pretože on ostáva vo firme najdlhšie. Zlé jazyky tvrdia, že tu aj spáva,“ žmurkne na mňa a už známym gestom zaklope na presklené dvere kancelárie. Meno na štítku mi je povedomé, kým však stihnem porozmýšľať, personálna manažérka Kvetoslava Hrdličková elegantne a so švihom vpláva do miestnosti.

„Tak, toto je náš finančný riaditeľ Tibor Pôtor. Radím vám skamarátiť sa s ním, on rozhoduje o rozpočtoch na vaše kampane. Tibor, naša nová riaditeľka online marketingu, pani Diana Krausová. Zoznámte sa, prosím, v deviatom kole!“ Veselo sa ku mne obráti. „Opustím vás, mám ešte jeden pohovor s uchádzačom na miesto servisného technika.“

A už jej niet, ostali po nej iba rozkývané listy izbovej palmy a závan exkluzívnej vône.

„Ahoj, Tibor,“ podávam mu ruku. „My sa vlastne poznáme z gympla, vtedy som sa volala Diana Farkašovská, pamätáš sa? Na ulici by som ťa už asi nespoznala, ale meno Tibor Pôtor sa zabudnúť nedá.“

„Ahoj, Diana, teším sa, že budeš u nás pracovať. Bude sa ti tu páčiť. Roky som ťa nevidel. Ako sa máš?“

„Skvele, vďaka.“ Mrknem na hodinky, ak chcem prísť načas do družiny, musím do desiatich minút vypadnúť. Čo sa ho mám ešte opýtať? Na gymnáziu bol dosť nudný suchár, dobre sa učil, s nikým nechodil, bol hlavička na matiku a počítače. „Si ešte v kontakte s Fedorom? Pamätám sa, že ste spolu sedávali v prvej lavici pri okne a nekonečne diskutovali o počítačoch a futbale.“

„O hádzanej, hrali sme hádzanú za okres. Fedor žije v Amerike, po maturite odišiel za svojimi židovskými príbuznými a už sa nevrátil.“

„Fedor a ty ste tuším jediní z bývalej triedy, čo nie sú na facebooku. Mal by si sa prihlásiť a hneď budeš mať prehľad o každom. Kto kde žije, kto kde pracuje, kto je ženatý, kto má koľko detí a tak.“

Čo to táram? Začína to byť trápne a Tibor iba uprene hľadí na koberec. Možno tu pestujú výlučne profesionálne vzťahy. No dobre, je mi to jedno. Chcem iba svoju výplatu.

„Super, že sme sa tu zišli, dvaja bývalí spolužiaci z mestečka na východe. Nabudúce si pokecáme,“ snažím sa napodobniť uvoľnený dynamický štýl personálnej manažérky Kvetoslavy Hrdličkovej, ale znie to hlucho a trápne.

„Aj ja som rád, Diana, tak sa maj. Kedykoľvek budeš potrebovať pomoc, príď za mnou,“ podáva mi ruku, je suchá a teplá a on je stále rovnaký suchár. Možno je aj teplý. Zasmejem sa na vlastných myšlienkach a vybehnem si do kancelárie po kabelku.

Kurník-šopa! Facebook! Zavesila som naň milión fotografií svojich detí. Musím ich odstrániť skôr, než niekomu z týchto počítačových maniakov napadne prelustrovať môj profil. Bez dychu vybehnem niekoľko poschodí do svojej kancelárie a prihlásim sa na sociálnu sieť. Nepatrne pootočím monitor počítača, aby Skinny nezazrel, čím sa zaoberám. Zdá sa však, že je ponorený do zdrojového kódu akejsi stránky a svet okolo seba vôbec nevníma. Nemilosrdne vymažem všetky albumy s fotografiami a zablokujem svoj profil pre neznámych. Do večera to musí stačiť.

Na parkovisku stretnem Kvetoslavu Hrdličkovú; mieri k športovému tmavosivému BMW. Rýchlo schovám do vrecka kľúč od svojho predpotopného favorita.

„Doktorka Krausová, ešte niečo. Dúfam, že na vás nejdem príliš zhurta, ale spomenula som si, že vo vašom životopise ste uviedli, že rada varíte. Ja tiež a mnohí kolegovia z firmy takisto.“

„Varím najlepšiu paprikovú omáčku na svete,“ usmejem sa a dúfam, že rýchlo odštartuje na tej svojej limuzíne. Ak to nestihne do dvadsiatich sekúnd, prídem neskoro.

„Paprikovú omáčku?“ zazdalo sa mi, že pokrčila nosom. „Viete, s kolegami máme taký súkromný projekt, každý piatok niekto z nás navarí pre ostatných uňho doma. Tak sa lepšie porozprávame, zabavíme, ochutnáme gurmánske špeciality a trochu, ale len trochu sa poobzeráme po byte kolegu kuchára. Je nás dovedna jedenásť kolegov, hobby kuchárov, ale v jednom byte sa stretneme naraz najviac tak štyria-piati. Pridali by ste sa k nám?“

Dokelu, čo nedá pokoj, už musím vážne vypadnúť.

„Neviem... najprv by sme sa mohli trochu viac spoznať, čo poviete?“

„Najlepšie sa spoznáme práve takto, v súkromí. Je to úžasná zábava, verte mi. Varí s nami Maroš Latka, náš firemný právnik, Andy Ryan z centrály, Ivana Liptáčková z Customer Care, potom asistentka generálneho riaditeľa Martina Navrátilová a ešte zopár ďalších.“

„Tak dobre,“ vzdychnem rezignovane. „Porozmýšľam o tom. Ďakujem za pozvanie do vášho exkluzívneho gurmánskeho klubu. Dovidenia zajtra.“ Prisľúbim aj hory-doly, len nech už môžem konečne zmiznúť.

„Výborne,“ blysne dokonalým belostným chrupom Kvetoslava Hrdličková. „Hneď všetkých obtelefonujem, dovidenia.“

Dúfam, že môj favorit sa premení na raketu a na križovatkách chytím zelenú vlnu.

ON

Všetci mu to dobroprajne radili. Kamaráti, rodina aj psychiatrička. Atak to raz skúsil. Zbalil ju úplne ľahko. Pravdupovediac, on sa jej dal zbaliť. Rozhodila siete navianočnej oslave aon sa iba trochu potkol nadvoch pohároch bieleho vína skombinovaného santidepresívami auž si ho viezla knemu dobytu ako pavúčica korisť. Nadruhý deň šesťkrát (amožno aj viac) opral posteľnú bielizeň apovysával matrace. Sprchu drhol tak dlho, až béžové obkladačky stratili lesk aobjavila sa nanich sieť škrabancov oddrôtenej špongie nariad. Sčistením aupratovaním prestal len vtedy, keď musel vracať, keď mu prázdny žalúdok zvierali mučivé kŕče, oblieval ho studený pot ahlava sa mu točila tak neznesiteľne, až si musel ľahnúť navlhkú, studenú dlážku vkúpeľni. Keď sa mu prestali krútiť bodové svetlá nadhlavou, vstal, vybral zobalu novú zubnú kefku, vyčistil si zuby, zapol práčku avrátil sa dosprchy, aby podprúdom horúcej vody znovu aznovu drhol obkladačky chlórovým čistiacim prostriedkom. Kožu narukách mal červenú arozleptanú, štípali ho oči austavične ho napínalo navracanie.

„Prepáčte, prepáčte, prepáčte, prepáčte, prepáčte,“ opakoval stále dokola.

Nakoniec nahý amokrý zaspal nagauči vobývačke. Ráno sa dolámaný, streštiacou hlavou obliekol doprvého, čo mu prišlo podruku. Matrace, použité zubné kefky, špongie, uteráky, ba dokonca aj nočnú lampu, ktorej sa preddvadsiatimi štyrmi hodinami možno dotkla, zbalil avyniesol dokontajnera. NaŠtedrý deň si daroval novú posteľ, veľkoobchodné balenie zubných kefiek atýždeň voľna.

„Prepáčte, už vás nikdy nepodvediem,“ sľúbil im aj sebe naNový rok pripohári vody zkohútika.

Zahrabem sa hlbšie podperinu, aby som nepočula vysoké rozbláznené hlásky svojich detí.

„Aké?“