Start

Matti Rönkä

HYVÄ VELI, PAHA VELI

Copyright © 2009 by Matti Rönkä

Published in agreement with Stilton Literary Agency

Translation © 2011 by Peter Kerlik

Jacket design © 2011 by 3H creative studio

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2651-7

Autorov úvod k slovenskému prekladu

V Rusku – potom v Sovietskom zväze a dnes opäť v Rusku – vždy žili Fíni a im príbuzné národy.

Karelci sú samostatný národ a obývajú oblasti na východ od fínskej hranice. Ich východnými susedmi sú Ižorci. Po občianskej vojne vo Fínsku v roku 1918 ušlo veľa porazených, čiže červených, do Ruska. V čase krízy vycestovalo do Sovietskeho zväzu aj veľa Fínov v nádeji, že tu vytvoria raj pre robotníkov. Dokonca boli medzi nimi aj tisícky sklamaných fínskych vysťahovalcov z USA a Kanady.

Oblasť Ižorska tvorí úzky pás na severovýchod od Petrohradu, siahajúci od mesta až po Fínsky záliv. Túto oblasť obývajú Fíni od 17. a 18. storočia. Preto na tomto území vrátane Petrohradu vzniklo fínske Ižorsko s asi dvestotisíc obyvateľmi, kde sa hovorilo po fínsky, spievali sa fínske piesne, nechodilo sa do pravoslávneho, ale luteránskeho kostola.

V období jestvovania Sovietskeho zväzu tu postihol Fínov rovnaký osud ako ostatné národnostné menšiny. V dobe stalinských čistiek ich odsudzovali do pracovných táborov, rodiny rozbíjali a ľudí presídľovali ďaleko do vnútrozemia Ruska.

Druhá svetová vojna priniesla do života Ižorcov ďalšie trpkosti. Nemecko obsadilo Ižorsko a väčšinu tamojších obyvateľov presídlili do Fínska. Ižorci tu pracovali na farmách a v továrňach, uzavrelo sa mnoho manželstiev s Fínmi, osirotené deti sa dostali na adopciu... Ižorci, ktorí bojovali v radoch sovietskej armády a dostali sa do fínskeho zajatia, boli presunutí do radov fínskej armády, aby bojovali vo zvláštnom Kmeňovom batalióne. Ticho im sľúbili, že budú mať zaistenú budúcnosť vo Veľkom Fínsku.

Ale Fínsko vojnu so Sovietskym zväzom prehralo a mierové podmienky boli kruté. Všetci sovietski občania museli byť z Fínska neodkladne presunutí do Sovietskeho zväzu. Asi 60 000 Ižorcov napchali do železničných vagónov a previezli cez hranice na východ. Boli medzi nimi desiatky detí, ktoré si adoptovali fínske rodiny. Niektorí zostali na základe falošných dokumentov, alebo ušli do Švédska.

V Sovietskom zväze čakal Ižorcov krutý osud. Rozmiestnili ich po celej krajine, ale postupne sa vrátili bližšie k svojim domovom.

Mnohí sa usídlili v ruskej Karélii, niektorí v Estónsku a ďalší v Ižorsku.

Keď sa Sovietsky zväz rozpadol, vtedajší fínsky prezident Mauno Koivisto oznámil, že ižorskí Fíni majú právo vrátiť sa – môžu sa presťahovať do Fínska a dostať fínske občianstvo. Túto možnosť využilo asi 30 000 Ižorcov.

Mnohí však už nemali nijaký kontakt so súčasným Fínskom, dokonca ani neovládali tamojší jazyk.

Po počiatočnom nadšení boli Fínsko i navrátilci postavení pred problémy spojené s prisťahovalectvom: nezamestnanosťou a diskrimináciou. Dochádzalo k nedôvere a sklamaniu.

Hlavný hrdina tejto knihy Viktor Gornostajev sa narodil a vyrástol v Sovietskom zväze. Po otcovi je ižorský Fín, rodina z matkinej strany zase ušla do Sovietskeho zväzu po fínskej občianskej vojne. Viktor prišiel do Fínska a prijal staré rodové meno Kärppä (kärppä = po rusky gornostaj = po slovensky hranostaj).

Matti Rönkä

VUOSAARI 01.42

Snehová vločka bola pekná a bezchybná. Inakšie ani nie sú. Klesala z modročiernej oblohy do svetla a na chlapcovo oko. Ležal spola na boku, jednu ruku mal za chrbtom, plecia na zemi a tvár hľadela hore do noci. Ešte pred chvíľou by bol zažmurkal, ale teraz ostali viečka otvorené.

Snehu pribúdalo a čoskoro ho chlapcovo ubúdajúce teplo nevládalo roztápať. Topánky, nohy, telo v kabáte, potom tmavovlasú hlavu, celého chlapca, človeka, začala pokrývať biela prikrývka. Vodné kvapky na odhalenej pokožke sa opäť menili na kryštáliky ľadu. Sneženie hustlo a chlapec sa menil na kopu snehu.

Aj chlapec bol zvonka nedotknutý, pekný a bezchybný. Ale zvnútra sa už kazil. Bol mŕtvy. Syn jednej matky.

VUOSAARI 15.30

Petteri Muukkonen šoféroval malotraktor Bobcat. Udržiaval rovnomerné obrátky motora takmer na maxime, dvoma pákami a pedálmi riadil ladné pohyby pracovného stroja. Malý traktorový bager sa krútil takmer na mieste, potom zaútočil na ďalšie kopy snehu a vyzdvihol zamrznuté snehové hrudy na korbu nákladiaka. Stroj nepoškodil zariadenie detského ihriska na úzkom dvore, ani nepoškrabal autá na parkovisku.

Domová správa Best-Service mala Pettera na výplatnej listine už dva roky. Plat mal nízky, ale podľa zákona a kolektívnej zmluvy. Pamätal si, že jeho najhorším výplatným dňom bol ten, keď ho prvý raz dostal v eurách. Spolu s ostatnými nadával na mizernú robotu a kopol do kolies a rýpadla Bobcatu.

Zároveň by ho najradšej pohladkal a poprosil o prepáčenie, lebo sa zdalo, že malotraktor sa naňho smutne pozerá. Petteri pohladkal stroj. Udržiaval ho čistý, rez na sedadle zašil silnou čiernou niťou, že ho takmer nebolo vidieť, a do kabíny nainštaloval japonské stereorádio, ktoré malo jeden CD prehrávač a priveľké reproduktory; basy prehlušovali zvuk motora, dum-du-dum-dum. Olej a filtre menil pred uplynutím odporúčanej lehoty a načúval zvukom ventilového motora a škrípaniu hriadeľa dynama ako prvorodička detskému kašľu. Bolo smutné nechávať Bobcat vo voľných dňoch v hale. Ešte horšie bolo, ak ostal zaparkovaný na nestráženom dvore, kde ho mohli poškodiť. Trpel, keď ho šoféroval niekto iný, kto priveľmi zaťažoval motor.

Petteri hladko vyšiel z dvora bytového spoločenstva na Vuosaari. Okolitý parčík patril pod starostlivosť správy Best-Service. Dva nákladiaky postupne odvážali naložený sneh. Volvo práve dostalo na korbu poslednú dávku a Scania sa ešte nevrátila vyložená. Petteri sa pamätal, ako šéf domovej správy Tolonen sledoval jeho prácu a nahlas ho obdivoval. Povedal, že keby v tomto odbore zorganizovali súťaž, Muukkonen by bol v národnej reprezentácii. Večer, prv než zaspal, si Petteri predstavoval sériu Bobcat Grand Prix, ktorá by pozostávala najprv z oblastnej súťaže, potom z celoštátnych majstrovstiev a napokon z medzinárodnej súťaže, hoci podmienky sú v každej krajine iné. My vieme zvládnuť prácu so snehom, možno aj so štrkom, ale horšie by to bolo so sypkým pieskom, uvažoval.

Petteri sedel vo vyhriatej úzkej kabíne a čakal, ale modrú Scaniu nevidel. V kope snehu zazrel niečo tmavé a myslel si, že je to igelitka alebo stratený šál. Rozhodol sa, že ho nadvihne rýpadlom Bobcatu, akoby to bola disciplína zručnosti na súťaži. A nasleduje, next, Petteri M-u-u-u-u-k-k-o-n-e-n, Suomi, Fínsko...

VUOSAARI 17.25

Aj polícia a neskôr patológ boli Petterovi vďační za jeho zručnosť. Telo mladého muža pokryté snehom ostalo nedotknuté a čisté, lebo Petteri opatrne riadil roh rýpadla a presne nadvihol tašku či kus odevu. Urobil to jemne, akoby bola na balíku červená nálepka s varovaním: Krehké.

Šofér Scanie, ktorá si prišla po ďalší náklad snehu, zavolal políciu. Petteri Bobcatom odhrnul sneh z mŕtvoly a potom ostal bezradne stáť pri stroji, prešľapoval na mieste, neodvážil sa prejsť bližšie ku kôpke, z ktorej sa vykľul človek. Policajti očistili sneh z už zamrznutého tela, ako sa len dalo, a zvyšok sa roztopil vo vreci na mŕtvoly, vytiekol na pitevný stôl a do kanála.

Pitva potvrdila to, čo už konštatovali policajti pri kope snehu. Na chlapcovom tele neboli nijaké pomliaždeniny alebo známky násilia, na tvári mal jemný, nevinný výraz hlbokého spánku, trochu prekvapený, vo vrecku dve jednorazové injekčné striekačky a obyčajné malé plastikové vrecko s bielym práškom.

Husso a Tissari z jednotky boja proti násilným zločinom, uvedomujúc si svoje povinnosti, ostali po odchode sanitky na mieste a nohami prehrabávali kúsky ľadu. Pohľadom prebehli tmavý kút dvora, po ktorom pomaly prechádzali sem a tam a svietili si na zem baterkou.

„Šak toto je jasná a vybavená vec, absolútna jasnačka,“ splietal Husso. Mal vo zvyku požičiavať si repliky z filmov a televíznych seriálov, ktoré si jeho deti púšťali v jednom kuse. Tissariho to štvalo rovnako ako ustavičné kolegovo rečnenie a prehnané používanie nárečia. Tissari už bol pripravený zamrmlať čosi vecné, ale predýchal to, keď zbadal, že cez dvor sa šmýka muž v modrom zvrchníku so žltým šálom na krku.

„Pozrimeže, dynamická dvojica Húsa a Tesári, vlastne Tuší a Husári, či ako to vlastne je,“ spustil muž. „Ach, telo už odviezli. Trochu som sa zatúlal. Toto Vuosaari je dnes ako Mogadišo,“ pokračoval, a len čo dokončil vetu, začal si pískať.

„Pozrimeže, pozrimeže, zjavil sa sám majster,“ potešil sa Husso. „Aj tak je tu toho vácej pre drogárov jako pre nás. Hoci je to enem náhoda, predávkoval sa...“

„Vieme meno?“ prerušil muž Hussovo vysvetľovanie a začal si pískať. Tissari hneď spoznal skladbu. Bola to pieseň Och, ja úbohý pocestný líham si, ale muž už prešiel na inú melódiu.

„Mal vo vrecku nejaké papiere. A meno je potvrdené. Akože sa to... hej, nie minimum, ale Maximainen, Jevgenij,“ Husso vytiahol poznámky. „Aj ten je iste nejaký Ižorec.“

„No do riti!“ zanadával muž v modrom zvrchníku. Tissari očakával, že bude pokračovať v pískaní, ale on sa len nadýchol a ústa zošpúlil tak, akoby hral na flaute. „Ja som to tušil. Je to už štvrtý chlapík z tej istej partie.“

Muž si prekrížil ruky za chrbtom, kýval sa na mieste, díval sa na zem a pohmkával si. Tissariho zamrazilo, keď rozoznal verše piesne: Šťastie je tu premenné, Boh ochranu poskytne.

„A domov ste to už dali vedieť?“ spýtal sa muž, ale súčasne sa bez rozlúčenia pobral preč.

Tissari sa začudovane pozrel na kolegu.

„Ty nepoznáš Korhonena. Občas je taký kúščik zvláštny,“ povedal Husso takmer ospravedlňujúco. „Furt sa motá medzi týma navrátilcama a feťákama. Asi je už dlho v tej robote s nima.“

I

Po tebe túži srdce moje, za tebou volá duša moja.
Som tu sám a osamelý, od smútku mi slzy ronia.

Spev 600

JEDEN

Muži z Ústrednej kriminálnej polície boli vítaní ako hrmotanie smetiarskeho auta ráno po opici. Vracal som sa domov zo stavby a videl som ich, ako čakajú v čudnom fialovomodrom opli. Auto upchalo úzku uličku. Kľučkoval som dodávkovou toyotou v úzkom priestore až po schodisko môjho domu. Muži vystúpili z auta. Rozmýšľal som, že moje činnosti za posledné obdobie môžu pokojne vyšetrovať. Teda takmer.

„Viktor Kärppä?“ vyslovili domnienku ako predavač telefónov, hoci to dobre vedeli. Obaja vyzerali rovnako, boli rovnako veľkí, jeden mal na sebe svetlú plátennú vetrovku a druhý hnedé kožené sako. Predstavili sa a prepchali sa popri mne dovnútra. Nežiadal som od nich povolenie na bytovú prehliadku, ale priateľsky som im povedal, hoci len ich chrbtom, nech sa páči ďalej; obaja už boli v kuchyni.

„Tak, v čom vám môžem helfnúť?“ spýtal som sa, keď som sa aj ja dostal dnu. Policajti si bezostyšne prezerali papiere na stole, prechádzali sa po izbách, vyťahovali knihy z políc a otvárali skrine.

„Helfnúť? Počuješ, akým slangom ten Rusák hovorí,“ prehovoril ten v koženom saku, skôr to prekvapivo konštatoval, než by sa vysmieval, potom knihu bez prelistovania pustil z rúk a podišiel ku mne. Pomyslel som si, že takýmto spôsobom sa neraz pohyboval po telocvični, vážne prechádzal od jedného náradia k inému a díval sa do zrkadiel na stene, ako sa mu napínajú svaly na hrudi.

„My vieme, že máš kontakty a ochranu na helsinskom drogovom odbore. Ale my sme z úkápé a Peter von Bagh by povedal, že teraz ide o trochu väčší film zo života.“

Urobil umeleckú pauzu, krútil krkom, akoby si bol poranil svaly pri napínaní pokožky. „No... porozprávame sa trochu o tých hormónoch, čo si roky privážal pre národné mužstvo v behu na lyžiach,“ pokračoval tlmene.

Civel som mu nevýrazne do očí. Pripomínal som si, že som väčší, silnejší a starší ako on a že si nemusím robiť starosti. Ale vedel som, že som v pekných šťankách. A pri plavbe cez ne je lepšie neponárať sa.

Chlapi z ÚKP mi oznámili, že ma odvezú na výsluch do Tikkurily. Súhlasil som a povedal, že lepšie by sa už nedal stráviť jarný večer, počkajte chvíľku, len si nastavím nahrávanie večerníčka a predpovede počasia. Ten v koženom saku sa usmial, ale ten vo vetrovke mi prikázal, nech sa pohnem.

Zamkol som vchodové dvere a pokúšal sa byť ochotne nápomocný; navrhol som im, aby sme zašli najprv do mojej kancelárie v Hakaniemi, kde pohľadám papiere vo veci Bežkárskeho zväzu. Usudzoval som, že sa mi neoplatí zatajovať fakty, ktoré sa dajú ľahko odhaliť. Vo zväzových účtoch by našli mnoho faktúr, na ktorých bol príjemcom platieb Viktor Kärppä alebo moje firmy VK-Easttrading, či Hakaniemska pomoc Východu, a moje meno bolo aj v obchodnom registri.

Sedel som na zadnom sedadle opla, a keď sme sa viezli popri Heureke do Jokiniemi, poďakoval som sa, že mi ukazujú turistické miesta. Budova ÚKP stála osamotená na širokom námestí, bola to nevľúdna stavba z tmavého kameňa a trochu svetlejšieho betónu. Prístupová cesta sa čudne krútila do ostrého U. Policajti zastali na mieste označenom malou tabuľkou REZERVOVANÉ. Cez modrosivú bránu v hrubom múre ma zaviedli dnu.

Vypočúvacia miestnosť bola ako ktorákoľvek iná kancelária, ktorú dočasne zmenili na zasadačku. Stôl mal laminátový povrch pripomínajúci drevo a každá stolička bola iná. Nechali ma čakať. Usúdil som, že to patrí k taktike, aby vypočúvaný dozrel, ale keď tam vbehol policajt asi v mojom veku a trochu s nadváhou, predstavil sa ako komisár Sahlgren a veľmi sa ospravedlňoval za meškanie, pôsobilo to dôveryhodne.

Sahlgren sa začal vypytovať a ja som odpovedal. Občas sa poponáhľal a kládol mi ďalšiu otázku skôr, než som stihol odpovedať na predošlú, potom však začal civieť do papierov, na stôl, na steny a achkal. Stihol som myslieť na vlastné veci. V duchu som sa usmieval, keď som si spomenul na špeciálne školenie v armáde, kurzy prežitia a cvičenie vypočúvania, na ktorých sme skúšali nepoddajnosť a vytrvalosť.

Vrátil som sa k tomu podstatnému a uvedomil si, že moje starosti sú celkom inde než v tejto miestnosti. Nemusel som uvažovať o tom, ako by som vydržal bdenie, chlad či tmu a ostré svetlo na striedačku alebo čoraz silnejšie elektrické šoky. Bál som sa, že ma začnú každý deň sledovať a moje kšefty pôjdu do hája.

A tak som zoširoka porozprával o svojej práci pre Bežkársky zväz. Popísal som, ako fínski bežci na lyžiach chodievali pravidelne na súťaže do Kaukolova, Rusi prichádzali do Salpausselky a do Puijo, tréneri a športoví vedúci cestovali na semináre. A keď sa v Helsinkách vyskytol bývalý bežkár, ktorý absolvoval športovú vysokú školu v Leningrade a vedel po fínsky aj po rusky, tak sa nazbieralo dosť príležitostí na tlmočenie a konzultácie, to je predsa jasné.

Bez opýtania som odpovedal, že už zo dva roky som pre Bežkársky zväz ani netlmočil. Nepožiadali ma a ja som sa im nenanucoval. Pokúšal som sa nepreháňať svoj úprimný výraz, hoci som veril, že pôsobím pravdivo. Povedal som, že jasné, pravdaže som sa stretol s Kyrom a s Vähäsoringom a s ďalšími fínskymi trénermi a bežkármi na lyžiach, s mnohými som sa zoznámil a rozprával už v osemdesiatych rokoch, keď som sa ako reprezentant B mužstva za Sovietsky zväz zúčastnil na niekoľkých pretekoch.

Sahlgren sa vyvaľoval na stoličke, kravata s kvetmi na ňom pôsobila na hranici nechutnosti a odvahy, brucho mal vypúlené nad opaskom. Komisár pôsobil ako profesionál, dokonca ako múdry. Nepovedal som mu však, aký pocit som mal, keď ma fínski bežkári volali Rusákom a ostatných členov nášho družstva zasa matrioškami, obdarúvali nás zvyškami vosku, ako keď sa bratancovi z vidieka daruje staré oblečenie. Nepovedal som mu, čo som cítil pri narážkach, aký je beh na lyžiach úžasný šport, keď na trati nie sú negri. Ja som sa len usmieval, usiloval sa vtipkovať s nimi, byť Fínom, hoci na chrbte som mal napísané CCCP a v mysli jasné tušenie, ktoré ma takmer bolelo. Tušenie, že tu čosi nie je v poriadku.

Nepovedal som mu to, ale vhodne som sa Sahlgrenovi zdôveroval, stlmil som hlas a obzeral sa, akoby som sa bál odpočúvania, hoci výsluch, samozrejme, nahrávali. Priznal som sa, že iste aj na mne skúšali hormóny, zamiešali ich do všelijakých výživových tabliet. Spomenul som posilňovacie cvičenia, pri ktorých sa mi činky zdali zo dňa na deň ľahšie, na stehnách mi vyrazili pupienky a na tetu kuchárku v tábore na sústredení, vďaka ktorej som pocítil železnú erekciu.

„Viem však, že môj bývalý obchodný partner, Ryžkov... áno, nebohý Ryžkov, ten iste dovážal hormóny do posilňovní. Ale ja som ich nepašoval ani pre bežkárov, ani pre iných, neviem o tom, že by som ich niekedy mal v náklade. Nikdy si odo mňa hormóny nepýtali, ani nežiadali nijaké kontakty.“

„Čoskoro poprieš aj vlastnú produkciu testosterónu,“ usmial sa Sahlgren, ale potom zvážnel, vzal zo stola zväzok papierov A4 a listoval v ňom.

„Je to inak dobrý príbeh, ale chýba v ňom toto. Taký... farmakologický program,“ prečítal z papiera. „Aj keď tomu veľmi nerozumiem, toto je presný návod na používanie rastových hormónov. Sú to tvoje papiere. Adresované Bežkárskemu zväzu, ruské pečiatky, číslovanie, podpisy a všetko ostatné.“

Naprázdno som prehltol a preklínal svoju dôslednosť: dočerta, prečo musím všetko odkladať?

Zvyčajne som mával dobrý pocit, keď som prišiel domov. Zamkol som dvere, zapol som stereo Rigonda Boľšoj, aby jeho repráky zahltili miestnosť plným zvukom, a dýchal som atmosféru starého dreveného domu. Bolo mi jedno, že v zime boli kúty chladné a nad podlahou bolo cítiť, ako ťahá, a že pri premeraní vodováhou boli všetky veraje nakrivo.

Kožené sako a textilná vetrovka ma po výsluchu odviezli domov. Mlčky som sedel na zadnom sedadle, pri bráne do domu som sa im poďakoval za odvoz. Policajti naďalej civeli pred seba a zamrmlali: „Dovi.“ Domov a domov.

Prirodzene, slovo domov mi pripomenulo predovšetkým Sortavalu, tamojší dom, záclony na oknách, jasný pruhovaný koberec, plátenné obrusy a teplo z pece. A otcova fotka na stole a mama, ktorá sa o všetko starala. Táto vízia ma oslepila takmer bolestivo, lebo som sa na ňu neodvážil dívať a spomínať. Ostatné bydliská som nazýval bytom alebo brlohom. Teraz som si uvedomil, že mi po maminej smrti aj Sortavala ostala v mysli kdesi za hranicou a tamojší domov bol bývalým domovom, domom, v ktorom som vyrastal. Na stenu dajte pamätnú dosku: V tomto dome býval Viktor Kärppä.

Naťukal som na počítači spojenie na internet a išiel som si pozrieť maily. Nemáte novú poštu. Opäť som si pozrel poslednú správu od Marji. Opakoval som si z nej príjemné slová, aj keď som cítil, že ich je primálo.

from: „marja takala“  marjataka@hotmail.com

to: vkarpa@jippii.fi

subject: tak som tu

Ahoj, zlatko,

prepac, prepac, ze som Ti nestihla poriadne odpisat. V duchu som videla, ako sa cudujes, kde som. (Sorry, toto je americky computer, ktory nema makcene a dlzne.)

Mala som kopu roboty so vselijakymi praktickými vecami. Bývanie je celkom fasa a studaci maju vela možnosti a kulturne aktivity. Uvidime, ako vyjde studium. Vybrala som si kurzy z metodologie sociologickeho vyskumu – suchopárne, ale vhodne – etnomuzikologie, feministickeho skumania filmu, spanielciny... Uvidime, co sa mi za ten cas podari urobit a skoncit. A treba sa trochu pokukat aj po tejto Amerike. Cez vikend ideme autom do rezervacie Indianov Navajo. Je to taka pustatina z filmov o divokom zapade, kaktusy, piesok a skaly. A do Grand Canyonu to odtial trva den, hoci ti mudri hovoria, ze sa tam oplati prenocovat, presliapat to a poriadne si to pozriet.

Z tvojho mailu som pochopila, ze mas dost blbu naladu. A ked trochu porozmyslas a prevezmes zodpovednost za svoje pocity, pochopis, ze odtialto Ti s tym nepomozem. Musis si poradit. Pochop to, Viktorko.

Nie som tu na to, aby som hladala novy „medziludsky vztah“ alebo dobrodruzstvo. Nemam v zivote nijake tajne taktiky alebo plany, kazdy den prijimam ako novy a som stastna, ked mi ponukne nieco zaujimave. Nie je na tom nic zle, ani nespravne.

Ostavas v mojej mysli. To je pravda. Ale pravda je aj to, ze nas vztah zije a meni sa, a tak by to bolo, aj keby som bola v Helsinkach.

Napisem, ked stihnem.

Teraz hopsa, zlatko, 

vrucne Marjuska

Dočerta, zamračil som sa. „Hopsa“ a „vrúcne“. Dočerta, dočerta, dočerta.

Sedel som v obľúbenom kresle, sledoval konkurujúce si komerčné televízie, v ktorých predávali čudesné stroje na natriasanie svalov. Uvažoval som, či hodím pochmúrnosť do fľaše vodky, alebo utopím smútok v arménskom brandy. Zo sebaľútosti ma vytrhol telefón.

Začul som známe kovové zvuky ako z vesmíru, škrípanie a praskanie, z čoho som usúdil, že hovor prichádza z Ruska. Kričal som haló s prízvukom rozličných jazykov. Zrazu sa linka vyčistila.

„Brat? Braček, Viťa, Viťuša,“ začul som Alexejov úprimný hlas.

Nestačil som odpovedať, keď on už netrpezlivo pokračoval:

„Prídem do Fínska, dostal som povolenie. Čoskoro budem mať v poriadku všetky pečiatky a bumagy. Vieš: Som Fín...“ zaspieval do telefónu.

„To je fajn, to je fajn,“ dostal som zo seba, hoci som si pomyslel, že už len to mi chýbalo.

Koniec ukážky