Start

Text © Jozef Banáš 2012

Photo © Peter Frolo 2012

Jacket design © Viera Fabianová 2012

Slovak edition © 2012, 2012

(elektronická verzia) by Ikar

Ožeň sa. Ak budeš mať dobrú ženu,

budeš šťastný. Ak nie, budeš filozofom.

(Sokrates)

ISBN 978-80-551-3073-6

Adelke a Adele

Milé čitateľky, čitatelia, s bázňou a dôverou vám predkladám výber zo svojich poviedok. Zostavil som ho z niekoľkých starších – počnúc poviedkou Suliko, ktorú som napísal v roku 1984, ale publikujem ju až v tejto knihe, pokračujúc poviedkami Mimoriadny rýchlik, Busta, Zájdeme spolu na Podzávoz, Posledná nevera, Dávno som sa tak nezasmial a Srdce v podmienke. Tieto dielka zahŕňala moja prvá kniha Lepší ako včera, vyšla však v neveľkom náklade. Rozhodol som sa preto znovu vydať najlepšie zo starších poviedok a doplniť ich novými, ktoré som napísal v posledných rokoch. Väčšinu príbehov som zažil alebo mi ich prerozprávali. Ten, ktorý mi rozprávala moja dcéra Adela, som si netrúfol napísať. Bol príliš smutný. Odohrával sa na detskej onkológii, kde sa strieborná niť spájajúca dvanásťročnú Adelku so životom postupne stenčovala. Dievčatko bolo skvelou tanečníčkou, a keby nie zákernej choroby, nepochybne by z nej vyrástla tanečná jednotka. Sily jej ubúdali, svoju obľúbenú reláciu Let’s Dance sledovala z nemocničného lôžka. Moderátorka tohto programu, tiež Adela, chodievala pravidelne na detskú onkológiu podeliť sa s deťmi o radosť i nádej. Snom chorého dievčatka bolo mať aspoň raz na sebe také krásne šaty, aké pre moderátorku navrhoval známy módny návrhár. Adela teda poprosila Ferka Mikloška a ten navrhol malej Adelke najkrajší model, aký dovtedy vyšiel z jeho dielne. „Vyzeráš ako anjel,“ povedal Ferko, keď hľadel na vychudnutú postavičku v nádhernej róbe. „Ujo, môžem si ich nechať dozajtra?“ poprosilo dievčatko. „Príde ma pozrieť mama, rada by som sa jej v nich ukázala.“

Keď ráno mama pricestovala, Adelka meravo, ticho ležala. Zaspala vo svojich vysnívaných šatách naveky.

Rád by som jej túto knihu venoval. Aj tej druhej Adelke. Za jej srdiečko otvorené chorým, starým, biednym... ba aj bezmocným zvieratkám.

Mimoriadny rýchlik

Vždy som si vravel, že ma na prázdne reči nedostanú. Taľafatky! Tá baba mi vŕta v hlave. Uprostred leta ma len tak pristavila v pasáži, a pretože som zmeškal rande, z recesie som jej nastavil dlaň a ona – vraj na Veľkú noc budete otcom. Ja, poslucháč ekonómie, s priemerom dva celé dva, s dlhými prstami, o ktorých vraveli, že tromfnú Chopina. Zopár dievčat si ich už všimlo, ale to bolo všetko! Nikdy som ich nestrkal tam, kam podľa mňa nepatrili. Zatiaľ.

Nemám rád rybacinu. Na rozdiel od Heleny. Preto som sa s ňou rozišiel. Uznajte, ochutnávať pri každom bozku volanie Stredozemného mora vo vlastnej šťave nie je nič povznášajúce.

A ešte ten šport. Bol som zbláznený do volejbalu s jasnou perspektívou dostať sa s reprezentáciou na olympiádu. Stretla ma však Marcela a nič z toho nebolo. Aspoň som si pri čítaní výsledkov mohol spokojne povedať – ja som to nezavinil. Nech sa z úspechov zodpovedajú tí, čo prehrali, a nie tí, čo ich zavinili.

Stalo sa, a už sa neodstane. S Marcelou som chodil vtedy, keď ma zastavila tá Cigánka s ovisnutou gambou. Nech som sa akokoľvek nútil, ako matku svojho dieťaťa som si ju predstaviť nevedel. Najmä však nie seba ako otca. Teda v prípade Marcely. Dostať sa totiž k nej do metrovej vzdialenosti sa považovalo za splnenie kvalifikačného limitu pre postup do finále súťaže Kto dostane Marcelu? Prebojovali sme sa tam štyria. Nevyhral nikto. Na tú Cigánka určite nemyslela.

Nikdy som na veštby neveril, smial som sa im, ale čo ak predsa? Hlúposti. Nuž, dobre. Dajme tomu.

O tri dni je Veľkonočný pondelok, takže vo veci máme jasno. Prečo mi to však neschádza z mysle? Otca jeho!

V Poprade na mňa čaká Jana – moja láska. Ozajstná. Viem to, cítim to. Ak by ste sa ma spýtali prečo – je to jasné – je iná ako ostatné, je proste skvelá. Jana. Tú by som si aj vedel predstaviť. Dokonca, keby bolo treba, aj si ju vezmem. Lenže... Poznám ju od Nového roku, takže zasa nič.

Naposledy som cestoval domov na Veľkú noc s jednou nohou v koši s husou. Teraz sa to však nestane. Bude ma čakať Jana a tá by ma – ľutovala. Budem cestovať ako človek!

Tuším už aj viem ako. Nastupovala do vozňa.

„Prepáčte, mladá pani, môžem vám pomôcť?“ pozrela na mňa, akoby som ju žiadal o ruku. Nepovedala nič, iba prikývla. Vzápätí jej spod kabáta vykuklo bábätko, ktoré tam ukryla pred severákom od Koliby. Ujdi! Náhodou pôjde do Popradu, vystúpite spolu, a to ti Jana neodpustí.

Keď som druhýkrát preglgol, už takmer na odchode, začul som: „Ste veľmi láskavý.“

Mohla mať tak dvadsaťdva. Mhm, celkom dobrá. Dokonca veľmi.

„Nehnevajte sa,“ položila mi do náručia spiace dieťa. Nuž, prečo nie, mal som plecniak a prázdne ruky.

Rozpačito sa usmiala: „Už si ich necítim.“ Chytila obe tašky (poriadne veľké) a vykročila k vozňu pre matky s deťmi. Pred schodíkmi do vagóna zastala a dala mi prednosť.

„Budete otcom,“ mrkla očkom.

Ježišmária – veštba! Úniku nebolo.

„Aspoň budete sedieť,“ dodala. (Dúfam, postojačky by som to hádam neprežil.)

„Hlavne, že si vy sadnete, ja postojím,“ presvedčivo som zacigánil, pretože presvedčivo cigániť je lepšie ako nepresvedčivo vravieť pravdu. Naučil ma to jeden major na vojne, ktorý mi zjari prikázal prekonať vodný tok. Keď ho potom zo mňa vylievali, stále neveril, že som neplavec.

O chvíľu som vyhodil z kupé dvoch podnapitých neotcov, ktorí sa chystali hrať šach. Vďačne sa na mňa usmiala, Mária. Vedel som už, že sa tak volá i jej (na tých pár hodín i moja) malá.

„Takého si si mala vziať, a nie toho pľuháka,“ ukázala na mňa spakruky babka, sediaca pri okne. Neskôr sa ukázalo, že plnila v istom zmysle funkciu manžela svojej neveste. Syn od nej ušiel a nechal trojročné chlapča. Pri Melčiciach (mali sme červenú, a tak som dal chlapca vycikať cez okno) sa ukázalo, že to bol syn toho odkundesa Ondra, ktorého si priviedol z prvého manželstva.

„Jáj, nuž veru tak,“ babka sa na chvíľu odmlčala.

„Ale vy ste poriadny človek. Onakvejší,“ pokračovala, keď si vyhladenou vreckovkou poutierala tvár. „Je to na vás vidieť. A tá malá – celá po otcovi. Koľkože má?“

„Dva,“ odvetila Ria (tak som jej vravel od Trnavy). V Šenkviciach som sa pokúsil pred ženskými skryť si hlavu pod kabát, ale pani v stredných rokoch, sediaca vedľa mňa, musela prebaliť svojho Janka. Ria ma potiahla za rukáv a povedala: „Peter, prosím ťa, posuň sa o kúsok!“

Posunul som sa.

„Na sviatky, na sviatky? A k vašim, či k vašim?“ babka ukazovala raz na mňa, raz na Riu.

„K našim,“ povedala rozhodne.

„A to už ako?! K našim nepôjdeme?!“ zvýšil som hlas.

„Ale, deti, vari sa len nechcete jeden druhému zoškliviť? Taký pekný pár iste obe matere rady uvidia.“ Aj sa mi to začínalo páčiť.

„A ďaleko?“ dobiedzala babka.

„Do Popradu!“ usmiala sa.

Hotovo! To mi ešte chýbalo! Jana ma zahluší. Nič jej nevysvetlím. Mária sa pri odpovedi pozrela na mňa tak, že aj keby som cestoval len do Ilavy, priplatil by som a šiel do Popradu.

Prikývol som. Hútal som, že vystúpim v Štrbe a ďalej pôjdem osobákom, no veď sa voľajako vyparím.

„A my do Vavrišova.“ Babka sa znovu odmlčala.

Nevesta s ústami otvorenými ako akreditív s pochrapkávaním spala na jej pleci. Keď som občas zacítil jej dych, ani som sa nečudoval, že ten jej zutekal.

„Prosím vás, mohli by ste mi to vytriasť na záchode?“ podala mi pani v stredných rokoch bavlnenú plienku. „Ste tu jediný otecko a ja sa ta nedostanem.“

Janko mal hnačku.

Mária (Ria som jej hovoril, len keď ma nehnevala) sa zasmiala do rukáva. Mechanicky som vzal plienku a chcel ísť.

„Petrík, dajte to sem,“ zaťala sa babka. Vytrhla mi plienku z ruky a pohnojila štreku kdesi pri Ilave. Podal som ju panej späť. Bodaj vás!

Jediný otec! A kde sú tí vaši otcovia, manželia, druhovia a či čo?

Potom mi ich prišlo akosi ľúto. Najmä jej. Zamyslene hľadela na Riočku. Malá papkala a monotónny kašeľ koľajníc ju spoľahlivo uspal.

Neviem čo, ale čosi som zacítil. Ja – Paľo Polák, prezývaný Kájo, pretože pre kočku, ktorú som si vyhliadol, nebolo úniku. To o mne tvrdili závistliví kamaráti. (Pred vami však priznávam, že dobrú polovicu milostných príbehov som si vymyslel. Napokon, ako väčšina donchuanov.)

Je to smola byť zopár hodín poriadnym manželom medzi ženami, ktoré ich nemajú.

Pani v stredných rokoch lakonicky vyhlásila: „Najlepšie je byť slobodnou matkou.“ Povedala to tak, že som si spomenul na svojho majora.

Ria kamsi pozerala, keď si neodbytná babka neodpustila: „Isto ste rada, že ho máte.“

Prikývla!

Minuli sme Varín. Teda ty takto? A čo ja, na to nepomyslíš?! Ako chceš!

Naklonil som sa ponad spiacu Riočku a pred užasnutou babkou som jej vtisol dlhý bozk. Vôbec sa nebránila. Druhá na nás zagánila. V očiach som jej čítal: „Nehrajte nám tu divadlo.“ A mala pravdu. Vžíval som sa do svojej úlohy. Keď manžel, tak manžel. A vzorný!

„Mladý pán... Petrík, nože, nože,“ pokarhala ma babka, keď zbadala, že Márii sa po mojej akcii (všetko, čo konám vedome, tak nazývam) zaleskli oči.

Ostal som ticho a možno nechtiac sa moja ruka zľahka dotkla jej.

Viem presne, že toto akcia nebola.

„Život pre osamelého človeka je ako hľadieť cez oblok na bál,“ povedala znezrady Vavrišovanka. Pani v stredných rokoch mala zatvorené oči.

„Povieš si, ech, čo tam po zábave. Márnosti! A tak veľmi by si chcela byť márnivá.“ Hľadeli sme na ňu. Potrebovala sa s niekým podeliť. A keď sa delí, treba prijať i podať ďalej. A nerušiť.

„Chceš to, čo nemáš,“ položila uhlinenú ruku vnukovi na hlávku. „Si sám, chceš niekoho, niekoho máš – chceš mať pokoj. To nie je dobre. Kým ťa pustia do postele, vyspi sa na zemi,“ hladkala ho. Celý čas hľadela do obloka, za ktorým bežali stromy, domy, lúky, polia, Strečniansky hrad, Kraľovany, Ružomberok, a ja som pomaly začal premýšľať nad tým, ako vykľučkujem. Hľadím na ňu a myslím na Janu. (Nevie sa správať, je príliš uvravená, má široké boky, krátke nohy, hlasno sa smeje.) Pozriem von – zasa až toľko nerozpráva, boky má akurát i nohy a milo sa smeje. Nuž...

„Tak veľa vody,“ s úsmevom nám spolu s nevestou podávajú ruky. To už je Mikuláš, cez okno im vystrkujem veci, ktoré sa nedali vyvliecť preplnenou chodbou.

„A držte sa,“ zakývala nám babka, pretože i my sme jej kývali. My. Potom sme vytiahli oblok. Až keď som v kupé uvidel samé tváre (bez detí), uvedomil som si, že i pani v stredných rokoch už vystúpila. Celý čas som premýšľal o Jane, ale i o Márii, či Rii? Tuším viac o nej.

Dočerta! Prečo jej tú ruku nepustím? Prečo! Zabudol som totiž povedať, že malá na ktorejsi výhybke za Ľubochňou skoro spadla, a tak sa nám v ochrannom pohybe stretli ruky pod kabátikom, ktorým bola prikrytá. Akosi sa im už nechcelo späť. Až po Mikuláši, no keď sme zatvorili oblok a sadli si, stretli sa znovu.

Prestal som sa tváriť a nechal som sa opantať (asi) myšlienkami, ktoré prichádzali cez spojené dlane.

Janu som zbadal, keď vlak frčal ešte pomerne rýchlo. Okná boli zväčša pootvárané, lebo veľkonoční lyžiari si pripravovali výhodné pozície na vykladanie svojho náradia.

Stála tam s celou partiou – Heňa, Oľga, Kaja, Zora, Dedo, Lei, Bobuľa a ostatní. Bol som rád, že ich vidím, že som doma. Kopce som nevidel, bola noc, lenže kopce sa dajú aj cítiť. Naši sú u sestry na Morave (mám ísť za nimi), ale i tak som sa tešil. Možno ani nepôjdem, zostanem s partiou. Na september mi ostal len jeden dekanský, tak čo?

Zbadali ma a spustili nadšený jasot. Poznáte tie zvítania, keď príde posledný a ste komplet. Jana, tá milá, zlatá Jana (predsa len sa strašne rehoce) sa na mňa vrhla a hodnú chvíľu mi trvalo, kým som sa vyslobodil a (takmer som na ňu zabudol) pomohol Márii. Vystúpila posledná. Vlak odišiel. Nastúpilo len zopár ľudí, veď kto by odchádzal z Tatier na Veľkú noc?

Po celý čas, kým som jej pomáhal, nepovedala nič. Celkom nič. Až keď som jej poslednýkrát podal ruku (ona mi svoju podala neohrabane, lebo jej padal z pleca vak a na rukách mala spiacu Riočku), zachvel sa jej hlas: „Peter.“

„Som Paľo,“ zachvel sa i mne. Dočerta!

„Príjemné sviatky.“

Držal som jej dlaň a pocítil čosi, čo človek občas pocíti, keď chce stisnúť, a nedá sa. Nejde to. Zdalo sa mi, že to zabolí... nič. Prečo aj? Usmiala sa.

Perón bol už prázdny a bolo mi trápne stáť tam tak pred partiou. A pred Janou. Odbehol som s tým, že už sa viac na ňu neobzriem. Nesmiem! „Ahoj.“ Neobzri sa! Vydýchol som si. Prišli sme za roh staničnej budovy. Bože. Môj vak. Ostal na peróne. Rozbehol som sa. Bol tam. Sám. Všetci už odišli. I ony.

Nie! Nie! Nie! Musia tu predsa niekde byť. Asi šli do čakárne.

Vletel som do dverí... Čakali. Povedala, že na prípoj do Slavkova... ja, že som si zabudol vak. Také krásne hlúposti!

Čakáreň bola prázdna, len v rohu, v prítmí, sedela Cigánka. V Poprade je dosť Cigánov, takže... ale táto? Jemne sa na mňa... usmiala?

Messiho zázrak

(Venujem sestričke Peggy)

Ježiš sa stým nevedel zmieriť, ale prestával veriť. Jeho viera bola otrasená ako viera každého iného smrteľníka. Tej noci sa ho vGetsemanskej záhrade zmocnilo zúfalstvo. Bál sa natoľko, že odstrachu potil krv. Vedel, čo ho čaká, aprosil Otca, aby zneho sňal ten ťažký údel. Napokon však on, syn Otca, toho, ktorého úpenlivo prosil, zmalomyseľnel. Shrôzou si uvedomil, že malomyseľnosť nie je cudzia ani Božiemu Synovi. Vzdal sa ako každý syn, ktorý zistil, že otec ho vnajhoršom opustil. Zrady otcov synovia neodpúšťajú. Okrem tohto. „Otče, nie moja, ale tvoja vôľa nech sa stane.“

Tie isté slová vyriekla takmer nahlas Tamara, keď pripohľade naPalčeka strácala vieru. Toho septembra krátko pozačatí školského roku mala zlú predtuchu. Desaťročný Palček bol vposledných dňoch bledší než zvyčajne, videla naňom, že nie je vporiadku, ale nedával nič najavo, veľmi, veľmi chcel nastúpiť vzápase proti Slávii. Akože by to bolo, keby najlepší strelec družstva Slovan vzápase opostup dožiackej ligy nehral. Slovanisti vyhrali jedna nula apostúpili. Víťazný gól vsietil Palček, ako Paľka nazvali spoluhráči pomaličkom chlapčekovi zrozprávky, ktorý bojovnosťou dokázal zvíťaziť nadsvojou malosťou. Chlapca vyhlásili zanajlepšieho hráča zápasu. „Maminka, ja som vedel, že ho dám. Aj sa mi otom snívalo,“ boli jeho posledné slová predtým, ako skolaboval. Otec ho rovno zošatne, tak ako bol, vprepotenom drese sčíslom desať odviezol kznámemu doktorovi Gavlasovi, ktorý mu nasadil antibiotiká adal urobiť analýzu krvi. Palčeka si nechali vnemocnici aj sfutbalovou loptou, ktorou strelil víťazný gól. Otri dni, keď ho prišli navštíviť, pozval doktor Gavlas rodičov dosvojej ordinácie. „Má dosť rozhádzaný krvný obraz. Ešte musíme urobiť dajaké dodatočné testy.“ Potých testoch im to oznámil. Keby priTamare nebol manžel, asi by bola stratila vedomie. „Váš synček má leukémiu.“ Sny mávala málokedy, ale teraz si vrúcne želala, aby zaspala apozobudení by sa ukázalo, že lekárova správa bol len zlý sen. Nesnívalo sa jej. Nevedela, ako má desaťročnému chlapcovi povedať, že má leukémiu. Čo to vôbec je? Lekár jej to vysvetľoval, ale nebola schopná počúvať ho.

Leukémia je rakovinové ochorenie bielych krviniek (leukocytov). Rizikovými faktormi prevznik leukémie sú ionizujúce žiarenie, určité chemikálie avírusy ako igenetická dispozícia. Všeobecne platí, že dochádza knadmernému rozmnoženiu podskupiny leukocytov, čiže bielych krviniek, vkostnej dreni. Tie sú však nezrelé aneschopné funkcie. Súčasne je potlačená krvotvorba adochádza knedostatku zdravých krviniek. Následkom je únava, bledosť abúšenie srdca spôsobené anémiou (málokrvnosťou) ako izvýšený sklon kinfekciám akrvácaniu nedostatkom zrelých bielych krviniek akrvných doštičiek.

Ako má toto vysvetliť milovanému synčekovi? Aprečo práve ona? Aprečo má tú strašnú chorobu práve jej Palček? Pane Bože, prečo si to dopustil? Ak som sa niekedy previnila, mal si potrestať mňa, ale nie nevinné desaťročné dieťa.

„Neboj, maminka, spolu to zvládneme. Vyliečim sa. Verím tomu!“ povedal odrazu chlapec, čítajúc doposiaľ neznámy výraz vmatkinej uplakanej tvári. „Budeme bojovať aJežiško nám pomôže. Dedko naVianoce povedal, že Ježiško dobrým ľuďom pomáha aja som predsa dobrý človek. Či nie?“

Paľkova choroba zomkla celú rodinu. Dokonca ineláskavá svokra sa hneď ohlásila apriniesla ovocie aponuku – kedykoľvek bude čokoľvek potrebné, dohliadnuť naPaľkovu staršiu sestru Martinku, zaviesť ju doškoly, napísať sňou úlohy, je kdispozícii. Bola jej vďačná. Manžel vpráci veľa cestoval, ale predtým, ako odcestoval naniekoľko dní doKrakova, odviezol Tamaru sPaľkom nadetskú onkológiu nabratislavských Kramároch. Prvé dni boli preTamaru ako zlý sen. Hľadieť nautrápené matky smenšími iväčšími deťmi sholými hlávkami bezvlasov, napojené navšadeprítomné infúzie, bolo strašné. Ošetrujúci lekár ju informoval, že Paľko má AML – akútnu myeloidnú leukémiu. Viac nepovedal, no tváril sa vážne. Nainternete Tamara zistila, prečo mlčal.

Existujú rôzne formy leukémie. Najdôležitejšie sú akútna achronická. Akútna leukémia má rýchly priebeh abezterapie vedie vkrátkom čase ksmrti. Priokamžitej liečbe je pravdepodobnosť vyliečenia päťdesiatpercentná.

Zdrvená sa vrátila naPaľkovu izbu.

„Neboj, maminka, vyhráme to. Snívalo sa mi sJežiškom,“ usmieval sa aukázal jej zodvihnutý palec, znamenie, ktoré si chlapci dávali natrávniku, keď išlo dotuhého.

„Áno, Palček môj, vyhráme, to mi ver, vyhráme!“ vyšlo znej odhodlanejšie, ako by sa azda patrilo pripohľade nachlapcovu rozžiarenú tvár. Zaspal. Sadla si dokresla vizbietke, ktorá bude odteraz patriť len im. Naako dlho, netušila. Vzala dorúk starý magazín, ktorý ktosi zabudol naizbe. Koľko matiek ho čítalo predňou? Ako skončili ich príbehy? Bála sa.

Strach

Každý znás sa bojí. Niekto viac, niekto menej, niekto občas, iný pocelý život. Bojíme sa straty zamestnania, blízkeho človeka, zdravia, majetku, dobrého mena, bojíme sa pravdy aj lži, neúspechu, prehry, neznámeho, injekcie, tmy, chudoby. Ten, kto hovorí pravdu, sa obáva, že sa ju nikto nedozvie, ten, kto klame, sa, naopak, bojí odhalenia. Strach však nie je nič nezvyčajné. Hoci si racionálne uvedomujeme, že strach nie je ideálnym postojom, nevieme sa ho zbaviť. Zdá sa, že výziev, ktorých sa bojíme, je viac než tých, ktorým sa odvážne postavíme. Počas druhej svetovej vojny sa vÚrade vlády USA zaoberali otázkou, ako prekonať strach, ktorý majú najmä vojaci nováčikovia. Ktosi prišiel smyšlienkou – typicky americkou – poistiť každého vojaka nasadeného vbojoch, životnou poistkou vovýške 10 000 dolárov. Mladý poručík dal nastúpiť vojakov apodrobne ich informovalovýhodách tejto nezvyčajnej poistky, očakávajúc, že ju všetci podpíšu. Nepodpísal však ani jeden vojak. Nikto nechcel pokúšať osud. Kapitán, ktorý stál obďaleč, požiadal poručíka, aby dovolil vysvetliť princíp poistky jemu. „Páni,“ oslovil vojakov, „ak podpíšete azahyniete, vaša rodina dostane desaťtisíc dolárov. Ak nepodpíšete azahyniete, vaša rodina nedostane nič. Čo myslíte, koho budú nasadzovať doprvých línií? Tých, ktorí vprípade smrti nebudú stáť vládu nič, alebo tých, ktorí ju budú stáť desaťtisíc?“ Vojaci si uvedomili realitu, podpísali ašli bojovať. Podpísali však najmä preto, lebo uverili. Uverili, že to budú práve oni, ktorým sa nič nestane. Uvedomili si, že strach je len odvrátenou stranou odvahy, ktorú získajú len vtedy, keď veria. Matka vbehla doplameňov, aby znich vytiahla dieťa, manželka darovala manželovi obličku, tuhý fajčiar prestal fajčiť pooznámení, že má rakovinu, pretože uveril.

Strach má človek vtedy, keď neverí. Iným ani sebe. Aneverí si, ak sa nepozná. Netušíme, aké úžasné možnosti sú vkaždom znás. Objavíme ich vtedy, keď sa dostaneme dokrajnej situácie asme prekvapení, čo dokážeme. Vkrajnej situácii spoznávame sami seba najlepšie. Vkrajnej situácii sa naplno prejaví to, čo vnás zabežných okolností iba drieme. Láska. Zlásky vznikli nasvete tie najúžasnejšie veci. Človek všetky pozitívne činy vykonal zlásky kblížnemu, napĺňajúc jednu znajkrajších myšlienok, ktoré posúvajú svet klepšiemu – miluj blížneho svojho ako seba samého. Matka zachránila dieťa zplameňov určite viac zlásky ako zostrachu.

Strach prekonáme len vtedy, keď máme nádej, že sa stav, vktorom sa nachádzame, zlepší. Nádej však máme len vtedy, keď sa nebojíme. Kto sa bojí – neverí. Atak sú viera, nádej aláska tri základné predpoklady naprekonanie strachu.

Vdecembri začali schemoterapiou aspredpokladanou šesťmesačnou liečbou, najej konci svietila nádej, že Paľko vyzdravie. Tak jej to povedal lekár. Najar vyjdú navzduch voňajúci kvetmi divokých čerešní, ktorých bolo vôkol nemocnice neúrekom. Palček sa opäť postaví namilovaný futbalový trávnik apotom pôjdu všetci spolu aj sMartinkou aockom doTatier. Poprvom cykle chemoterapie sa preTamaru aPaľka zatvorili dvere návštev. Kvôli chlapcovej prakticky stratenej obranyschopnosti voči infekciám museli byť naizbe sami bezkontaktu sokolitým svetom, izolovaní odostatných detí naoddelení. Ponekonečne dlhej leukopénii, keď sa lekári všemožne snažili zvýšiť hladinu bielych krviniek, museli konštatovať, že liečba nezabrala. Doktor Gavlas informoval, že chlapcovi musia podať vstave hlbokého útlmu kostnej drene druhú, silnejšiu chemoterapiu apoabsolvovaní ďalších cyklov anájdení vhodného darcu je nevyhnutná transplantácia kostnej drene. Bola to Paľkova jediná šanca. Vyšetrili všetkých členov rodiny aukázalo sa, že vhodným darcom, ktorého ukazovatele sa zhodujú sPaľkovými vovšetkých znakoch, je jeho sestra Martinka. Dvanásťročné dievčatko bezakéhokoľvek zaváhania súhlasilo sodberom.

Koľkými ťažkými infekciami počas liečby prešli? Tamara ich už ani nepočítala. Rovnako nepočítala triašky, vysoké teploty, zktorých by sa len prijednej jedinej každej matke rozbúšilo srdce odúzkosti, koľko kombinácií antibiotík vinfúziách, či denne sa opakujúcich transfúzií krvi aleukocytov chlapec dostal? Netušila, už si nezapisovala, nemala síl. Päť mesiacov úplnej izolácie vmalej izbičke počas prvej liečby sa jej stali samozrejmosťou. Paľko bol počas tých dlhočizných mesiacov pokojný abol rád, že je smilovanou maminkou dvadsaťštyri hodín denne. Už to nebol iba vzťah matky asyna, ale vzťah dvoch najlepších kamarátov, ktorí nemali medzi sebou žiadne tajomstvá avždy si vraveli pravdu. Naoddelení pribúdali deti, niektoré vracali vyliečené dodomova pozemského, iné, dotoho druhého... Paľkoovšetkých týchto príchodoch aodchodoch vedel areagoval nane prekvapujúco vyrovnane. Snezvyčajným pokojom dospelého človeka prijal aj správu osmrti dedka, svojho najvernejšieho fanúšika, ktorý nevynechal jediný jeho zápas či tréning. Neplakal. Takmer denná prítomnosť smrti ho plakať odnaučila. „Maminka, ja si myslím, že život sa smrťou nekončí,“ povedal ahľadel doplafóna. „Určite sa sdedkom ešte stretnem.“ Kvôli hlbokému útlmu leukocytov Paľkovi nedovolili ísť najeho pohreb.

Poštyroch cykloch chemoterapie, ťažkých infekcií, vracania, teplôt, lumbálnych asternálnych punkcií sa priblížil okamih transplantácie kostnej drene, predktorou pustili Paľka nadva týždne domov, aby načerpal sily. „Maminka, nebude ti vadiť, že zasa budem vracať aže budeme izolovaní? Neboj sa, ja viem, že orok pôjdem natréning.“

Paľka prijali natransplantačné oddelenie včase kvitnúcich čerešní. Prvé štyri dni bral chemoterapiu vtabletkách. Bral svoje „cukríky“ pokojne. Potom dva dni dostával infúznu chemoterapiu, ponej mal deň voľna apotom dostane kostnú dreň odMartinky. Doktora Gavlasa vystriedala doktorka Malá, ktorá Paľkovi vysvetlila, že musí byť silný, lebo dni, ktoré prídu, budú veľmi ťažké. Počas jej slov významne pokyvoval hlávkou. Doktorka mala pravdu. Tie dni boli najhoršie vTamarinom živote. Zatiaľ. Počas prvých dvoch hodín poprvej terapii napočítala pätnásť vracaní. Ďalej už nerátala. Natretí deň ležala naoperačnej sále podnarkózou jej milovaná dcérka Martinka, ktorej odoberali zpanvovej kosti päťsto mililitrov kostne drene. Navedľajšej sále ležal jej milovaný synček poťažkej chemoterapii vnádeji, že mu sestrička zachráni život. Avneveľkej komôrke vedľa ona smanželom. Držali sa zaruky amlčali. Zrazu začula šepot: „Otče náš, ktorý si nanebesiach, posväť sa meno tvoje, príď kráľovstvo tvoje, buď vôľa tvoja...“ Slová prichádzali akoby zdiaľky, tiché aplaché. Pozrela namanžela, ktorý osebe vyhlasoval, že je agnostik avBoha neverí.

„Takže môžeme povedať, že keď sa vylieči, bude to zázrak?“ obrátil sa otec klekárke. Prikývla. „Ale už sme tu také zázraky zažili,“ dodala nepresvedčivo.

„Azasa budú tabletky, vracania, ponich infúzie apotom opätovná transplantácia,“ dokončil namiesto lekárky Paľko. Pohladila ho pohlávke. „Apotom?“ Otázka zavisla vovzduchu. „Kto mi povie, že potom už budem naozaj zdravý?“

„Musíš tomu veriť,“ takmer nečujne vyriekol otec.

„Koľký raz? Ocko, koľkokrát treba veriť?“

„Posiela ti ju dedo knarodeninám.“

„Aj dedovi.“ Zrazu sa zamyslel. „Aprečo dedko neprišiel sám?“