Start

KATARÍNA THOLTOVÁ

Nočné motýle

Text © Katarína Tholtová 2010

Jacket design © Viera Fabianová 2010

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2637-1

1.

Ema sa po hypermarketoch pohybovala priam umelecky. Šikovne zatáčala s veľkým nákupným vozíkom medzi jednotlivé regály, dokonale nacvičenými, presnými pohybmi vyberala z poličiek všetky tie čerstvé, konzervované, mrazené a vákuovo balené položky, ukladala ich na kovové mrežované dno a vytvárala tak potravinové dielo s nezvyčajnou estetickou hodnotou. Na zoznam ani raz nemusela pozrieť. Už to nepotrebovala, vedela ho naspamäť. Každý týždeň to isté. Keď bol vozík naplnený podľa jej predstáv, zamierila k pokladnici. K tej, pri ktorej sa rad pohyboval najrýchlejšie. Mala to v oku. Nikdy nečakala dlhšie, než bolo nevyhnutné.

Položky posúvajúce sa po pokladničnom páse triedila do igelitových tašiek podľa miesta ich konečného určenia. Diabetické sladkosti pre pána B., mal vysoký cukor, musel si dávať pozor. Múku, maslo a vajíčka pre pani M., ktorá rada pečie, i keď už nevládze ako kedysi. Kuracie prsia pre pána H., ten bez mäsa vydrží sotva niekoľko hodín. Chlieb jeden pre každého, mlieko takisto. Káva sa minula u pani L. A tak ďalej, a tak ďalej.

Keď už mala všetko pobalené, odviezla náklad k autu, poukladala ho do kufra a poodvážala tým, ktorí si ho u nej objednali. Nasledovalo ďakovanie, výpočty, platenie účtov a zbežné zdvorilostné konverzácie. K pani L. prišla ako k poslednej. Ostatní si nevládali nakúpiť sami, no pani L. nedokázala sama už takmer nič. Ustavične potrebovala mať pri sebe opatrovateľa.

Ema zaparkovala pred panelákom, v ktorom pani L. bývala. V jednej ruke niesla tašky s nákupom, druhou si odomkla dvere. Zvažovala, že na štvrté poschodie vybehne, no potom si povedala, že púť po hypermarkete jej ako športová aktivita na dnešný deň stačila, tak zvolila výťah. Bol mierne nebezpečný, párkrát už spadol, našťastie bez obsahu. Túto cestu však zvládol bravúrne.

„Dobrý deň,“ pozdravila, keď odomkla bytové dvere.

„Dobrý,“ odpovedali zborovo všetci, čo sa momentálne v byte nachádzali – pani L, jej dcéra a vnučka. Tri generácie čakajúce na Emin príchod.

„Tak, ako ste sa dnes mali?“ pýtala sa Ema a vykladala nákup.

„Fajn, hrali sme karty, však mami?“ odpovedala dcéra a obrátila sa k pani L. „A mama suverénne vyhrala!“

„Ó, gratulujem!“ zakričala Ema z kuchyne.

Keď nákup povybaľovala, vošla do obývačky. Dcéra a vnučka pomaly odchádzali. Karty zostali povykladané na stole spolu s plným tanierom jedla, ktoré pani L. tvrdohlavo odmietala zjesť.

„My teda ideme,“ lúčila sa dcéra. „Tak sa tu majte pekne! Ahoj, mami!“

Zakývala pani L., usmiala sa na Emu a odišli. Dvere sa za nimi zavreli a Ema si prisadla k pani L. na pohovku.

„Chcete ďalej hrať karty?“ spýtala sa jej.

„Nie! Chcem si ľahnúť!“ povedala pani L. direktívne.

Ema upravila vankúš a pomohla jej zmeniť polohu.

„Nie je vám zima?“

Pani L. prikývla. Ema jej doniesla deku a zakryla ju. Tak, ako to mala rada – trčala jej len hlava a chodidlá v hrubých ponožkách.

„Nie, vlastne nie! Chcem si sadnúť! Chcem pozerať telenovelu!“ rozkázala.

Ema trpezlivo prikývla, usmiala sa, odokryla ju, posadila a podala jej diaľkový ovládač. Jednu z mála vecí, ktorá pre pani L. ešte niečo znamenala. Neovládala svoje nohy, svoje telesné procesy, svoju postupujúcu chorobu, svoju myseľ. Iba televízor stále ovládala. Celá jej moc spočívala v malej sivej škatuľke s tlačidlami.

Seriálové postavy sa začali pohybovať, rozprávať, riešiť svoje komplikované osudy. Pani L. bola konečne na chvíľu spokojná. Ema vedela, že má byť ticho. Pri sledovaní televízie nerušiť – pravidlo, ktoré je nutné bez výnimky dodržiavať. Aspoň medzi stenami tohto bytu. Upratala karty, odniesla tanier a vrátila sa do izby. Na kresle zbadala roztrhnuté pyžamo. Opatrne, takmer nečujne otvorila skrinku, vybrala ihlu a niť vhodnej farby a pustila sa do zašívania. Dcéra pani L. jej od istého času pravidelne nechávala na kresle roztrhnuté kusy odevov.

„Ale to ste nemuseli, to predsa nemáte v náplni práce, mohli ste sa radšej učiť,“ hovorila Eme, keď prvý raz pozašívala všetko roztrhané, čo v byte našla.

„Určite nemáte čas, máte toho veľa, veď medicína je náročná škola,“ vravela jej.

Ema sa zasmiala. Čas mala. Dokonca o tretinu viac než bežný človek. Učila sa zásadne v noci, keď všetci zaspali, keď všade zavládol pokoj, keď ju nič nevyrušovalo. Stíhala bez problémov. Najskôr na samé jednotky, potom na samé áčka. Cez deň sa akademickým záležitostiam nevenovala. Zabávala sa inak. Teraz precízne zašívala kvietkované pyžamo so zručnosťou, ktorú raz možno bude potrebovať. Akoby na výsledku záležalo. Z televízora k nej doliehali informácie o milostných zápletkách Aurory, možnom otcovstve Juana Carlosa a tajných citoch Milagros.

„Ach,“ vzdychla, keď si ihlou pichla do prsta.

„Ale si nešikovná! Dávaj pozor, zakrvavíš mi pyžamo!“ karhala ju pani L. príkro.

Ema sa previnilo usmiala a naozaj sa viac sústredila. Pani L. bola prísna a často nepríjemná, málokto ju mal rád, no Ema si ju obľúbila. Mala dobré srdce. Aj to zlé myslela dobre. U mnohých ľudí to bolo naopak.

Zaspala bez pomoci. Pomaly sa zosúvala do čoraz horizontálnejšej polohy a oči sa jej zatvárali. Ema ju prikryla, zhasla svetlo a s pútavou publikáciou z histológie sa pobrala do kuchyne. Pri malej lampe si prešla všetko, čo mala na túto noc naplánované. Hudobný podmaz jej vytváralo tiché bzučanie chladničky.

V noci bolo s pani L. zle. Zbledla ako stena, jej koža vyzerala umelohmotne, ako môže vyzerať len koža naozaj starých, naozaj chorých ľudí. Plakala, kričala a jajkala ostošesť.

„Čo vám je? Čo vás bolí? Donesiem vám niečo? Ako vám môžem pomôcť?“ pýtala sa Ema, no pani L. jej nedokázala odpovedať. Z jej úst sa ozývali len vzlyky, vzdychy a výkriky. Pokúšala sa pohnúť, zmeniť polohu, no jej telo jej vždy novou dávkou bolesti dalo najavo, že by to nemala robiť.

Ema sa usilovala, čo bolo v jej silách, no nič nepomáhalo. Zavolala sanitku. Jajajaj, ozývalo sa za jej chrbtom. Onedlho nakladali pani L. do sanitky a ona kričala na Emu, nech ju neopustí. Jajajaj. Neopustila ju, sedela pri nej, držala ju za ruku. Pani L. ubytovali v odpornej nemocničnej izbe, prezliekli do odporného nemocničného odevu a do ruky jej zastrčili odpornú infúziu. Jajajaj, ozývalo sa odtiaľ, keď sa Ema zhovárala s lekárom. Jajajaj, počula dcéra v telefóne, keď jej volali. Jajajaj – bolo by sa Eme v tú noc iste snívalo, keby zaspala.

2.

Prednáška mala prebiehať už niekoľko minút, no študenti sa ešte stále valili do učebne, hlučne sa rozprávali, usádzali a vykladali si na lavice papiere a perá, aby sa mohli aspoň tváriť, že si niečo zapisujú. Počasie už bolo naladené letne a mladí sa tomu rýchlo prispôsobili. Po rozume im behali kúpaliská, rande v parku a plánované dovolenky. Na prednášku neprišla ani polovica zo zvyčajného počtu a tí niekoľkí poctivci, ktorí sa predsa len dostavili, sa nechystali príliš počúvať. Autoritatívne až trochu hrozivo pôsobiaci učiteľ za katedrou ich zatiaľ vôbec nevyrušoval. Čakal. Zvyčajne nebýval taký trpezlivý, no toto bola jeho posledná prednáška. Azda definitívne. Keď sa frekvencia príchodu oneskorencov znížila, odkašľal si.

„Dobrý deň, prosím, utíšte sa,“ začal. „Tak, dnes si povieme niečo o terapeutickej situácii. Začnime tou materiálnou stránkou. Čo myslíte, čo by sa malo nachádzať v ambulancii terapeuta?“

V učebni konečne nastalo ticho. Zo skúsenosti doktora Hechtera to bol jediný účinný spôsob, ako umlčať študentov – položiť im otázku.

„No, nebojte sa, pokojne povedzte, čo vám napadne,“ vyzval ich opäť.

Chvíľu sa nikto neozýval. Tí s nižšou toleranciou ticha začali rozmýšľať, konzultovať odpovede so spolusediacimi, mrviť sa.

„Pohovku?“ skúsil študent v prvej lavici.

„Akú?“ spýtal sa doktor Hechter.

„Koženú?“ odpovedal otázkou.

„No,“ zasmial sa učiteľ. „Na začiatok by stačila aj koženková. Čo ďalej?“

„Diplomy?“ ozval sa hlas zozadu.

„Rozhodne. Veľa,“ potvrdil doktor Hechter.

Študenti sa zasmiali. V takejto dobrej nálade svojho učiteľa ešte nezažili.

„Počítač?“ odhodlala sa ďalšia študentka.

„A načo?“ začudoval sa doktor Hechter.

Študentka mykla plecom.

„Vreckovky?“ skúsila ďalšia.

„Áno, tie sa zídu. Vlastne si myslím, že by psychoterapeutov mali sponzorovať papierne. Taká spotreba vreckoviek je málokde,“ pokračoval učiteľ s úsmevom na perách.

Zvyšok prednášky prebiehal v duchu dialógu a humoru – dvoch pedagogických nástrojov, ktoré doktor Hechter doteraz využíval veľmi úsporne. Ale toto bola posledná možnosť zanechať po sebe dobrý dojem. Sám si hovoril, že na takých veciach mu nezáleží, no keď už mal dobrú náladu, využil ju. Nakoniec poprial študentom veľa šťastia na skúškach, dokonca sľúbil, že im pošle e-mailom spracované študijné materiály, a škodoradostne sa tešil, že to sa teda načakajú. Keď z miestnosti vyšiel aj posledný študent, doktor sa spokojne poobzeral. Nostalgiu nepociťoval. Konečne má tie decká z krku! A teraz, až teraz príde to dôležité a zaujímavé, pomyslel si. Zamkol sa sebou dvere a vybral sa v ústrety vedecko-výskumnej činnosti, ktorá naveky preslávi jeho meno.

3.

Ema nenávidela nemocnice. Vďaka svojej brigáde často čelila ich depresívnosti a sterilnosti. Opatrovateľka starých ľudí, ktorá ich každý deň umýva, prebaľuje a presviedča, aby si vzali lieky, by to mala zvládať, no nebolo to ľahké. Nevedela, ako sa tam má k ľuďom správať. K nemocničným pacientom, teda k svojim klientom. Kliošom, ako ich zo žartu volal jej otec. Necítila sa tam dobre. Nemala žiadne kompetencie, nemohla nič urobiť. Čas, ktorý na tom mieste trávila, doslova pretrpela, no nedávala to najavo.

Tentoraz pri nej stála dcéra pani L., išli ju spolu navštíviť. Zazvonila, čoskoro im prišla otvoriť sestrička a zaviedla ich do izby. Bola rozdelená na dve časti. Najprv prešli popri starom pánovi, ktorý so záujmom hľadel na protiľahlú stenu. Od pani L. ho delil len provizórny záves, ktorý mal zabezpečovať symbolickú dávku súkromia.

„Ahoj, mami,“ oslovila pacientku jej dcéra. „Tak ako sa tu máš?“

Pani L. sa zatvárila vystrašene.

„Chcem ísť preč! Idem preč! Idem preč!“ vyhlasovala napriek svojej bezmocnosti rovnako rozhodne ako zvyčajne.

„Ale, mami,“ začala dcéra láskavým, upokojujúcim tónom. „Pozri, doniesla som ti tvoje veci.“

Pani L. sa nepozrela.

„Idem domov, chcem podpísať reverz! Doneste mi reverz!“ rozkázala.

„Ale no tak, mami. Aha, Ema ťa prišla pozrieť,“ usilovala sa veselým tónom zmeniť tému.

Ema jej zakývala.

„Ema... Ema...,“ opakovala pani L. a neveriacky na ňu pozrela. Konečne zaregistrovala jej prítomnosť, pomaly ju spoznávala.

„Idem domov, podpíšem reverz!“ vrátila sa k pôvodnej téme.

Tentoraz nútila svoje bezvládne telo vstať z postele, roztrasenou rukou sa dotýkala infúzie, chcela si ju vytrhnúť. Dcéra zdesene ustúpila. Ema sa pokúsila zastaviť ju.

„Zomriem,“ kričala plačlivým hlasom. „Ak tu zostanem, zomriem!“

Ema ju upokojovala, hovorila jej, že sa potrebuje liečiť, že tam nebude dlho, že zase pôjde domov. Už čoskoro, presviedčala ju. Všetko bude v poriadku, len vydržte.

„Ak tu zostanem, zomriem. Zomriem,“ opakovala pani L. už tichšie, odovzdanejšie. Opäť si ľahla, no stále omieľala tie isté slová, šepkala ich, kým nezaspala. Návštevníčky sa potichu rozprávali. Keď po niekoľkých minútach odchádzali, pani L. sa prebudila. Prosila ich, nech zostanú na noc, jej dcéra prosila Emu, aby sa toho ujala, Ema prosila lekára, nech ju tam nechá, a lekár prosil všetkých, aby dodržiavali návštevné hodiny. Nakoniec sa sestričke podarilo pichnúť pani L. injekciu na upokojenie a dcéra ju ubezpečila, že predsa len nezomrie a že hneď ráno ju prídu navštíviť.

„Doneste mi detektívku!“ zavelila pani L. na rozlúčku a bol to posledný výkričník, ktorý vyslovila. Ráno jej dcéra zavolala Eme, že pani L. v noci zomrela.

4.

„Tak, a to je všetko, ďakujem za pozornosť,“ uzavrel svoj príspevok doktor Hechter. „Nejaké otázky?“

Powerpointová prezentácia si užila svojich pätnásť minút slávy a definitívne zhasla. V prednáškovej miestnosti bolo absolútne ticho. Chvíľu sa nikto neprihlásil. Jedna zo študentiek v prvej lavici si narýchlo prezerala svoje poznámky a rozmýšľala nad nejakou múdrou otázkou, ktorú by mohla položiť. Na konferencii sa zúčastnili všetci jej učitelia, oplatilo sa urobiť dobrý dojem. Čiernovlasá spolužiačka vedľa nej s pootvorenými ústami a zatajeným dychom sledovala doktora Hechtera. Postupne sa medzi poslucháčmi začal šíriť vzrušený šepot. Starší pán v zadnej lavici sa postavil a odkašľal si.

„Áno, nech sa páči,“ dal mu slovo doktor Hechter.

„Ďakujem. Takže, ehm, ak to správne chápem, vy tvrdíte, že vytesnené obsahy môžu narušiť priamo fyziologický proces spánku, a to vo forme, ktorú nemožno nazvať inak ako extrémnou?“ spýtal sa.

„Áno, presne tak,“ potvrdil doktor Hechter sebavedomým tónom.

„Ale ten jav, ktorý ste spomínali, je predsa nemožný,“ povedal kolega s posmešným úškrnom.

„Vôbec nie. Bol som očitým svedkom daného úkazu. Bohužiaľ, stratil som kontakt s osobou trpiacou touto poruchou, no momentálne zhromažďujem podklady na klinickú štúdiu. Verím, že existujú ďalšie takéto prípady, a dokážem to,“ oponoval doktor Hechter.

„To je odvážne tvrdenie,“ poznamenal kolega.

„To nepopieram,“ potvrdil doktor Hechter.

Jeho kolega sa posadil. Už sa ďalej nechcel hádať o absurditách, ktoré s vedou nemajú nič spoločné. Odborná verejnosť, zhromaždená v prednáškovej miestnosti, bola sklamaná. Prestrelka medzi dvomi autoritami v oblasti psychoanalýzy nebola podľa ich názoru dostatočne vyostrená. Ďalšie otázky od iných účastníkov nenasledovali. Pre jednu časť poslucháčov bol príspevok doktora Hechtera absolútne nezrozumiteľný, druhá sa nechcela zbytočne namáhať a hádať o zjavne vymyslených pseudoobjavoch. Možno je to naozaj pravda, možno doktor Hechter naozaj senilnie, pomysleli si mnohí.

Keď sa vracal na svoju stoličku, sprevádzali ho posmešné, opovržlivé i súcitné pohľady. On sa však nehanbil. Zúril. Sadol si so vztýčenou hlavou, vytiahol z kufríka poznámkový blok a ďalšie konferenčné príspevky vôbec nepočúval. Nezaslúžili si jeho pozornosť. Trápne, nepodstatné, nezaujímavé výsledky výskumov, ktoré nič neznamenali, neposúvali psychológiu ďalej, neponúkali nijaké zásadné zistenie. Ako mohli tí zadebnení šašovia, hrajúci sa na vedcov, pochopiť prevratnosť a genialitu jeho objavu? Hodil sviniam plné priehrštia perál a divil sa, že ich podupali. Veď on im ukáže! Urobí nespochybniteľný, platný a spoľahlivý výskum, ktorý potvrdí všetky jeho predpoklady! Zapíše sa do histórie – bodaj by nie, veď je to také fascinujúce, také veľkolepé! Keby len vedeli...

Ale oni nevedeli. Netušili. A to bolo dobre. Čo keby mu ten nápad ukradli?! Možno to bola hlúposť vystúpiť na konferencii bez konkrétnych dôkazov. Ktokoľvek sa toho mohol chytiť. Ešteže mu neverili! Ešteže ho mali za blázna! Veď on im ukáže!

Posledný príspevok v sekcii Osobnosť a psychoanalýza dospel ku koncu, doznel posledný potlesk. Prezentujúci i poslucháči sa balili, obliekali, odchádzali. Len doktor Hechter zostal sedieť na svojom mieste a ďalej sníval o svojej budúcej sláve, o uznaní, na ktoré čakal už od svojich študentských čias, keď so spolužiakom pri pive plánovali, čo všetko dokážu. Spolužiak však potom prekonal ťažký rozchod s priateľkou a na večnú slávu zanevrel. Doktora Hechtera to nemrzelo. Aspoň sa nikto paraziticky nepriživoval na jeho genialite. Ale bol rád, že bývalého spolužiaka spoznal. Zoznámil ho totiž s jeho vtedajšou priateľkou, s tou, ktorá sa s ním neskôr rozišla, a práve ju doktor Hechter po rokoch stretol a zdôverila sa mu so svojím problémom. Jeho riešenie mu malo priniesť vytúženú slávu. Ľutoval len, že si vtedy nedal väčší pozor, že nepostupoval citlivejšie. Odstrašil ju a teraz musel začínať odznova. Nájsť ďalšie podobné prípady. Ale on to dokáže!

S týmto presvedčením konečne precitol. Poslední kolegovia vychádzali z prednáškovej miestnosti. Už sa balil a obliekal, keď k nemu pristúpilo čiernovlasé dievča z prvej lavice.

„Ehm, prepáčte, pán doktor,“ oslovila ho neisto.

„Áno?“ zavrčal.

„Ja len... k tej vašej prednáške,“ začala.

No výborne, pomyslel si. Nejaká hyperaktívna študentka, ktorá chce urobiť dojem. Čo sa nikdy nenaučia, že naňho takéto lacné finty nefungujú? A keby aj – už učiť nebude, bude pracovať na dôležitejších veciach. Jej úsilie bolo úplne zbytočné.

Netrpezlivo na ňu pozrel.

„No, myslím si, že viem, o čom ste hovorili. Ja totiž... ja mám ten problém, ktorý ste spomínali. Už mesiace... už mesiace som ne... “

„Čože?“ prerušil ju. Podarilo sa jej upútať jeho pozornosť. Pri slove mesiace sa mu srdce rozbúchalo víťazným rytmom. Prinútil sa však upokojiť a pokračoval profesionálnym tónom.

„Takže... mali by ste záujem o moju pomoc?“ opýtal sa jej.

Prikývla.

„Správne rozhodnutie,“ odmenil ju jedným zo svojich zriedkavých, takmer prívetivých úsmevov. „Takže by sme sa mali dohodnúť na stretnutí. Zavolajte mi čo najskôr.“

Z kufríka vybral svoju vizitku a podal jej ju. Potom si to však rozmyslel. Čo keby sa neozvala? To nemohol riskovať. Teraz, keď bola pravdepodobne jediným dôkazom jeho teórie. Nie, musí mať istotu.

„Alebo viete čo? Dajte mi svoje číslo, ja sa vám ozvem,“ navrhol.

Dievča vytiahlo zošit, vytrhlo z neho čistý list a roztrasenou rukou naň napísalo telefónne číslo. Doktor Hechter si ho vzal, starostlivo poskladal a vložil do kufríka

„Tak teda do skorého videnia,“ rozlúčil sa s ňou.

„Dovidenia,“ zamrmlalo dievča a odišlo.

Doktor Hechter sa usmial. Práve chytil svojho prvého nočného motýľa.

5.

Ema vyšla na ulicu do hustého dažďa a vedela, že nemôže ísť domov. Potrebovala miesto, kde by sa mohla vyplakať a nikoho pritom neobťažovať. Vošla do najbližšej kaviarne a objednala si kávu. Čašník sa na ňu usmial a prikývol. Položila na stôl zošit a pero, aby bolo jasné, že sa ešte vráti, so zvyškom vecí sa presunula na toaletu a na pár minút nechala slzám voľný prietok. Potom ich zastavila, umyla si tvár studenou vodou a pozrela do zrkadla. Raz jej niekto povedal, že je pekná, keď plače. Možno to aj bola pravda. Oči jej žiarili, líca a pery mala červené. Zvyčajne vyzerala skôr zodpovedne a seriózne, teraz pôsobila o niečo živšie. Aj čierne oblečenie jej svojím spôsobom pristalo. Pekne kontrastovalo s jej svetlými vlasmi a zelenými očami.

Utrela si tvár a vrátila sa k stolu. Káva tam na ňu už čakala. Vytiahla z kabelky knihu, otvorila ju na náhodnej strane a položila pred seba.

Neplánovala čítať, len chcela vyzerať, že niečo robí. Aby nepôsobila čudne. Mechanicky popíjala kávu a pozerala pred seba. Keď čašník prechádzal okolo, opäť sa na ňu usmial. Úsmev opätovala a naoko sa zahĺbila do knihy.

„Ako sa máš?“ spýtal sa čašník nenútene.

„Ale celkom dobre, ďakujem.“

„Piješ hrušku? Daj si na mňa, dnes mám narodky, tak tu trochu oslavujem,“ navrhol.

„Ehm... nie, ďakujem, ale všetko najlepšie.“

„A chodíš niekedy von, niekam sa zabaviť a tak?“

„No... niekedy, keď mám čas.“

„Tak by sme mohli cez víkend niekam skočiť, čo myslíš?“ úsmev sa mu ani na chvíľu nestratil z tváre.

„Môžeme,“ odpovedala, no okamžite rozmýšľala, ako by sa tomu vyhla.

„To by bolo fajn, tak sa už teším,“ konštatoval a vrátil sa k práci.

Bol taký milý, pomyslela si. Milý spôsobom, akým vedia byť milí len šťastní ľudia. Spokojní, takí, čo nemajú toho priveľa, nemajú sa čím trápiť. Akurát ona by mu chýbala k šťastiu! Vedela, že s ním nikam nepôjde, no nedokázala ho odmietnuť. Čo by na to povedali jej rodičia – keby chodila s čašníkom? A jej kamarátky! To by nemohla. No ako sa tomu vyhnúť?

Ani nezbadala ako, šálka kávy sa postupne vyprázdnila. Čašník sa pri nej zjavil takmer okamžite.

„Prinesiem ti ešte niečo?“ spýtal sa.

„Ešte jednu kávu poprosím,“ objednala si. Potrebovala čas, aby si premyslela stratégiu úniku.

„Nemala by si to s tým kofeínom preháňať,“ radil jej.

Ešte s ním ani nemala rande, a už jej hovorí, čo má robiť. Hneď pocítila potrebu poslúchnuť ho, povedať, že má pravdu, že chce radšej minerálku. Ovládla sa, previnilo sa usmiala a opäť predstierala, že číta. Ako sa len odtiaľ dostane? Čo ak si od nej vypýta číslo?

Jej predtucha sa naplnila. Nadiktovala mu číslo a odvtedy prestala zdvíhať hovory od ľudí, ktorých nemala uložených v telefóne. Škoda, mala tú kaviareň rada. Teraz tam už nikdy nebude môcť ísť.

Na cestu autobusom si pustila hudbu. Akúkoľvek, bolo jej to jedno, len stlačila play a nech si jej prehrávač prehráva, čo mu je po vôli. Počúvala, čo jej odporučili kamarátky. A páčilo sa jej to. Pesničky si púšťala, aby vyplnili ticho, aby potlačili nechcené myšlienky, aby vytvorili atmosféru, ktorú šedivé, prázdne dni nemali, alebo premenili smutné pocity na veselšie. K hudbe mala neosobný vzťah. Úžitkový. Keby sa o nej chcel niekto dozvedieť viac na základe jej obľúbených spevákov a ich piesní, veľa by toho nezistil.

Keď Ema vystupovala z autobusu, vo vrecku jej pípla esemeska. „Buduci tyzden chata – prides na ine myšlienky, co ty na to?“ čítala na moknúcom displeji. To bolo to posledné, na čo mala vzhľadom na udalosti predchádzajúcich dní

náladu. „Jasne, to znie super,“ odpísala a stlačila send.

6.

Poštár trpezlivo stláčal zvonček na malom dome na predmestí. Bola to jedna z prvých ulíc, na ktoré v ten deň niesol poštu, tak mal ešte dosť energie a odhodlania robiť svoju prácu poriadne. Okrem toho bola malá zelená schránka preplnená listami, letákmi a účtami, takže inú možnosť ani nemal. Oznámenie o uložení doporučenej zásielky by do schránky ešte nejako natlačil, ale zvyšná pošta by sa tam v žiadnom prípade nezmestila. Zvonil a zvonil, no bez ohlasu. Dom vyzeral opustene. Poštár to vzdal s pocitom, že urobil všetko, čo bolo v jeho silách, a prešiel k ďalšiemu domu. Keď už mal celú ulicu za sebou, zháčil sa. Pohľad mu opäť zablúdil k domu s preplnenou schránkou a rozhodol sa zistiť, čo je vo veci.

Doktor Hechter tam žil sám. Nepísali mu nijakí rodinní príslušníci, nechodili mu vianočné či veľkonočné pozdravy ani pohľadnice z dovoleniek. Dostával len účty, listy z bánk, poisťovní, odborné časopisy a podobne. Nič osobné. Pokiaľ mohol poštár posúdiť, doktor Hechter nemal nikoho. Ak by sa mu niečo stalo, trvalo by dlho, kým by si to niekto všimol. Možno leží niekde zavalený skriňou a potrebuje pomoc, možno je mŕtvy...

Poštár sa rozhodol konať a poobzeral sa po ulici. Bola prázdna. To mu vyhovovalo, netúžil, aby ho niekto videl pri nedôstojnej činnosti, na ktorú sa pripravoval. Zdvihol veľkú tašku s listami a s námahou ju prehodil cez železnú bránku. Potom sa ľavou nohou postavil na malý výčnelok a pravú vyšvihol na opačnú stranu. Keď k nej prisúval druhú nohu, na chvíľu stratil rovnováhu, no nespadol. Pozrel sa na zem a zoskočil. Prežil to, taška tiež. Bolo to najväčšie dobrodružstvo v jeho doterajšom profesijnom živote.

Poštár prešiel k domovým dverám a zaklopal. Raz, dvakrát, trikrát. Hlasnejšie a hlasnejšie. Stisol kľučku – dvere boli odomknuté. Vošiel do malej kuchyne, v ktorej sa šíril hnilobný pach. V dreze a na linke sa kopili taniere so zvyškami pokrmov v rozmanitých štádiách rozkladu.

„Haló? Je tu niekto?“ zakričal.

Keď sa nikto neozval, prešiel do ďalšej miestnosti. Obývačka bola v rovnako zlom stave ako kuchyňa. Bol v nej zanedbaný neporiadok typický pre miesta, na ktorých nikto netrávi čas.

„Haló!“ zakričal poštár hlasnejšie a zvažoval, či má ísť ďalej. Na tom mieste bolo čosi hrozivo nezdravé. Možno to mal radšej nechať tak. Skôr či neskôr by si to všimol niekto iný, vyriešil by to miesto neho. Zbytočne sa do niečoho zaplietol. No keď tam už bol...

Druhé haló preniklo k ušiam doktora Hechtera akoby z obrovskej diaľky a narušilo zložité pochody jeho sústredenej mysle. Zdvihol pohľad od hŕby papierov na pracovnom stole. Niekto bol v jeho byte, uvedomil si s nevôľou a hnevom. Niekto sa odvážil narušiť jeho absolútnu izoláciu.

Dvere na pracovni sa otvorili. Poštár vchádzal s očakávaním prázdnoty, neporiadku a neprívetivosti. Keď zbadal doktora Hechtera sediaceho za písacím stolom, zhíkol. Tú neprívetivosť trafil. Doktor sa naňho mračil, vyzeral, že sa každú chvíľu rozkričí.

„Ehm, prepáčte, ja... nevedel som,“ jachtal poštár.

Najradšej by vybehol preč, no nohy sa ešte nespamätali zo šoku.

„Čo tu chcete?!“ spýtal sa doktor Hechter zúrivo.

„Ja... som poštár... máte doporučenú zásielku a vaša schránka je úplne preplnená. Vyzeralo to... Bál som sa, že...“ vysvetľoval.

„Vypadnite!“ skríkol doktor a poštár ho bez váhania poslúchol. Zopár listov, ktoré mal doktorovi doručiť, hodil bez rozmyslu na jeden zo špinavých tanierov v kuchyni. Keď sa za ním zatvorili aj tretie, posledné dvere, doktor Hechter si zapálil cigaretu. Bola posledná z veľkej zásoby, ktorú si zaobstaral, skôr než sa zavrel do svojej knižnice a pustil do práce. Vzdychol si. Predsa len bude musieť vyjsť von, predsa len bude musieť ísť do obchodu. Umyť sa, prezliecť, rozprávať sa s predavačkou. Aké zbytočné činnosti!

Jeho režim bol prísny. Napriek rozsiahlym znalostiam z psychológie nedodržiaval základy psychohygieny. Neuznával ju, nepotreboval ju. Celé dni sedel v zatuchnutej, zafajčenej knižnici. Na malom okne zatiahol záves, jediným svetlom bola stolná lampa, osvetľujúca len to najnevyhnutnejšie, čo potreboval pri práci. Aby ho nič nevyrušovalo. Namiesto popolníka používal kovový kýbeľ, ktorý bol teraz už takmer plný. Na stole mal veľkú nádobu s kávou. Už dávno studenou, no to mu neprekážalo, kofeín fungoval aj v takejto forme. Spával málo, aj to na nepohodlnom koženom kresle vo svojom pracovnom kútiku. Chrbát ho bolel zo dňa na deň viac, no jeho posadnutosť bola silnejšia než bolesť.

Sám vyzeral omnoho zanedbanejšie než akákoľvek časť jeho domu. Vrásky na čele sa mu prehĺbili, tvár mal prepadnutú, výrazne schudol a zarástol. Všetko mu to však bolo jedno. Jeho vzhľad nikdy nebol zvlášť príťažlivý, neprevyšoval genialitu jeho mysle, tak mu nevenoval pozornosť. Malichernosti. Sústredil sa len a len na svoj plán. Z fotografie na protiľahlej stene naňho prísne pozeral Sigmund Freud, jeho inšpirácia, jeho vzor, ten pohľad ho nútil pokračovať a na nič iné nebrať ohľad. Bol už tak blízko!

Na papieroch pred jeho nosom svietili slová nevedomie, bariéra, vytesnenie, sny, insomnia. A najviac zo všetkého – nočné motýle. Predbežný, pracovný názov jeho projektu. Samozrejme, keď bude publikovať výstupy zo svojho výskumu, zmení ho na niečo serióznejšie, vedeckejšie, no tá metafora bola dokonalá. Tvory poletujúce v noci, uväznené v lampe, neschopné nájsť otvor, ktorým by vyleteli von, otvor, ktorý sa všetkým zdá taký zjavný, no ony samy ho nevidia. Vytesnili ho tak hlboko do svojho nevedomia, že už ani nevedia, že existoval, že cezeň prešli a dostali sa do tej zložitej situácie. Až nakoniec zhoria. Len jemu bolo súdené zachrániť ich, len on im mohol pomôcť a získať tak večnú slávu.

S námahou vstal od stola. Musel ísť na toaletu. Akokoľvek sa usiloval, túto potrebu sa mu nepodarilo potlačiť. No aj cestou do kúpeľne plánoval, premýšľal, formuloval. Jeho teória, vychádzajúca z myšlienok veľkého Sigmunda, bola takmer dokonalá. Potreboval už len výskumnú vzorku, na ktorej by svoje hypotézy overil. A tú získa. Už to má vymyslené tak, aby sa informácie dostali k správnym ľuďom, len a len k nim, aby si ich v noci našli na správnych miestach.

Rozhliadol sa okolo seba. Je to tu v hroznom stave, uprace, určite uprace. No až neskôr. Potom, keď už bude všetko pripravené. Vošiel do kúpeľne a do zrkadla sa radšej nepozrel. Ani ruky si neumyl. Strata času!

Koniec ukážky