Start

Andrej Štiavnický
Zbohom, Alžbeta Bátoriová!

Copyright © 2005 by Andrej Štiavnický 
Cover design © 2005 by Viera Fabianová
Slovak edition © 2005, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2616-6

Vydavateľská poznámka

Pri písaní historických mien sme vychádzali z Pravidiel slovenského pravopisu (SAV 2000), z konzultácií v Jazykovednom ústave Ľudovíta Štúra SAV, ale najmä z podkladov publikovaných v Slovenskom biografickom slovníku (Matica slovenská 1986 – 1994).

NIEKOĽKO SLOV NA ÚVOD

V posledných rokoch sa do rúk čitateľov dostalo niekoľko publikácií o živote Žofie Bošňákovej od slovenských autorov. Z nich najväčšiu popularitu získal Jožo Nižnánsky románom Lásky Žofie Bosniakovej. A nielen on, ale aj ďalší spisovatelia sa pokúšali umelecky stvárniť životné osudy tejto výnimočnej ženy.

Dokonca aj obľúbený popularizátor našej histórie Pavel Dvořák jej nepriamo venoval dokument, ktorý odvysielala STV 28. 12. 2001 pod názvom Muránska Venuša a niekoľkokrát ho reprízovala.

Podobne nepresnú výpovednú hodnotu, vzhľadom na zachované písomné pramene, má aj dokument Žofia Bosniaková, odvysielaný v STV 1. 9. 1966 v rámci cyklu Osobnosti diecéz.

Žiaľ, spomínaní autori sa pri spracovaní životného profilu Žofie Bošňákovej dopustili zásadného historického omylu a tým neúmyselne alebo zámerne prekrútili časť dejín Slovenska. Prečo sa takto deformuje autentický portrét Žofie Bošňákovej a jej životná dráma? Táto otázka zostáva nezodpovedaná už 361 rokov po jej smrti! Odpoveď, zdá sa, nenašli dodnes nielen historici, politici a nadšenci, ale ani Konferencia biskupov Slovenska, ktorá neodmietla návrh na začatie beatifikačného procesu.

Zásadnou chybou pri posudzovaní života Žofie Bošňákovej v historickom kontexte doby je mylný názor, že František Vešeléni podvádzal Žofiu a bol jej neverný s muránskou Venušou Máriou Séčiovou. Na tejto nezmyslenej fikcii manželského trojuholníka a údajnej bezcitnosti, ba i hrubosti Vešeléniho k Žofii stavajú spomínaní autori vykonštruované scény lásky a nenávisti, ústiace do otvoreného konfliktu a tragického sklamania.

Zachované dokumenty, štúdiu ktorých som venoval niekoľko rokov, dokazujú celkom iné skutočnosti. F. Vešeléni, ako odchovanec jezuitského kolégia v Trnave, veľký ctiteľ Panny Márie, sa stretol so Séčiovou po prvý raz až v auguste 1644, teda štyri mesiace po smrti svojej milovanej manželky. Manželstvo so Žofiou Bošňákovou bolo za pätnásť rokov jeho trvania usporiadané, šťastné a požehnané dvomi synmi. F. Vešeléni podľa serióznych historikov zbožňoval svoju manželku, hovoril o nej vždy s úctou, a ako sa sám vyjadril, pokladal Žofiu za dokonalú bytosť. Nemal ani najmenší dôvod na rozluku manželstva, nikdy o rozvode neuvažoval a bol Žofii verný až do jej smrti 28. apríla 1644.

Tieto závažné skutočnosti uvádza vo svojej rozsiahlej historickej štúdii Wesselényi Ferencz nádor és társainak összees küvése 1664 – 1671 Gyula Pauler, významný maďarský historik. Potvrdzuje ich aj Ágnes R. Várkónyi vo svojej práci A rejtözködö Murányi Vénus, najmä však Jozef Kočiš, jeden z najvýznamnej ších súčasných slovenských historikov, vo svojej práci Žofia Bošňáková a Teplička nad Váhom, ktorá vyšla v troch vydaniach.

František Vešeléni nikdy neprestúpil na protestantskú vieru, ako sa mnohí mylne domnievajú, ani sa neoddával zmyselným orgiám a nemravnostiam s Máriou Séčiovou. Historické dokumenty dokazujú, že opak bol pravdou. František Vešeléni si ju vzal za manželku a ich manželstvo bolo vyhlásené za právoplatné 27. 3. 1645 arcibiskupom Jurajom Lippayom. Pri sobáši konvertovala na katolícku vieru a prijala meno Anna Mária. Žili spolu 22 rokov až do Vešeléniho smrti, ktorý zomrel 27. 3. 1667 na Ľupčianskom hrade.

František Vešeléni bol rozhľadený, morálny, vzdelaný a fyzický zdatný šľachtic, ktorý sa po smrti Tomáša Bošňáka stal kapitánom Fiľakovského hradu a roku 1655 uhorským palatínom. Ako by mohol dostať najvyššie španielsko-rakúske vyznamenanie tej doby, Rád zlatého rúna, keby bol mimo manželstva bezuzdným, náruživým milencom, ako sa mnohí domnievajú?! Pred smrťou požiadal Annu Máriu, aby ho pochovali v mníšskom habite bez pôct a okázalých ceremónií.

Spomenul som len niektoré závažné fakty, ktoré sa diametrálne rozchádzajú s fikciami a nepodloženými tvrdeniami o nevernosti Františka Vešeléniho a rozvrate manželstva so Žofiou Bošňákovou. Je zaujímavé, že omyly a výmysly ovplyvnili verejnú mienku aj v prípade Alžbety Bátoriovej v súvislosti s jej trestnou činnosťou. Súdobé dokumenty jednoznačne vyvracajú krvavé orgie a existenciu železnej panny, ktoré sú len výsledkom ľudskej predstavivosti.

„Národ, ktorý nepozná svoje dejiny, je intelektuálne mŕtvy,“ povedal J. W. Goethe.

Predkladám čitateľom vlastné literárne stvárnenie osobnosti Žofie Bošňákovej na pozadí nepokojného obdobia tridsaťročnej vojny a mocensko-politických konfliktov medzi protestantskou šľachtou a prívržencami Habsburgovcov. Pri svojej práci som kládol čo najväčší dôraz na pôvodné pramene, zachované historické dokumenty, a najmä som fakty konzultoval s PhDr. Jozefom Kočišom, CSc.

Práve Jozef Kočiš spolu so vdp. J. Zichom, bývalým správcom farnosti v Tepličke nad Váhom, predložili Biskupskému úradu v Nitre ešte v roku 1997 kompletný dôkazový materiál na začatie beatifikačného procesu Žofie Bošňákovej.

Na záver chcem zdôrazniť, že Žofia Bošňáková bola súčasníčkou Anny Rosiny Listiusovej, šintavskej bosorky. Životná dráma tejto šľachtičnej sa paralelne prelína až do roku 1643 s osudmi Ž. Bošňákovej. Žofiin život cnostnej a mravne bezúhonnej ženy bol v ostrom kontraste s Alžbetou Bátoriovou, ktorá zomrela 21. 8. 1614, keď mala Žofia päť rokov. Obetavý a skromný život Bošňákovej je morálnym protikladom čachtickej panej a šintavskej bosorky, ktorých osudy som stvárnil v prechádzajúcich historických projektoch.

Žofia zomrela mladá, nemala ani 35 rokov, no jej život bol mravnou satisfakciou za ukrutné zločiny proti ľudskosti, ktoré páchala A. Bátoriová na prelome 16. a 17. storočia a do roku 1637 A. R. Listiusová na Šintavskom hrade.

Som presvedčený, spolu s J. Kočišom, J. Zichom i ďalšími, že i po 361 rokoch, odkedy sa radikálne zmenili politické i ekonomické pomery v Európe, má táto výnimočná žena každému z nás čo povedať. Zostane žiarivým vzorom manželského i rodinného života, ktorý sa v našej súčasnosti ocitol na scestí. Žofia Bošňáková je aj po odstupe storočí jedinečným príkladom nezištnej lásky k chudobným, chorým a biednym i v modernej spoločnosti, domáhajúcej sa sociálnej spravodlivosti, mieru a vzájomného porozumenia medzi národmi.

V Čachticiach 21. 8. 2005, v deň 391. výročia smrti A. Bátoriovej

Prvá časť 

ĽUDSKÉ PLÁNY A
BOŽIE CESTY 
(1624 – 1626)

NA SVADBE ČI V KRYPTE?

„Musíme ísť! Významní hostia sa už rozlúčili a ostatní sa rozchádzajú!“ zašepkala pani Mária Bošňáková svojej mladučkej dcére.

„Priatelia pána grófa Fábryho sa však veselo zabávajú ešte aj teraz.“

„My sa už nemôžeme ďalej zdržiavať, Žofka. Tvoj otec sa musí vrátiť na Fiľakovský hrad. Vojenské povinnosti neznesú odklad. Okrem toho, máme pred sebou ešte dlhú cestu!“

„Mohli sme zostať v tejto honosnej spoločnosti aspoň doobeda, mamička. Taká príležitosť sa mi viac nenaskytne.“

„Čo to vravíš, dcéra moja?“ čudovala sa Mária Bošňáková a ustarosteným pohľadom preletela po svadobnej sieni, hľadajúc medzi ostatnými hosťami svojho manžela. „Vari si sa len nezaľúbila do...“

„Oj, Žofka, vy ste ešte tu?!“ prerušil ju vychudnutý novic františkánskeho kláštora v Beckove a ona si všimla, ako sa mu veľké modré oči rozžiarili. „Poďte na chvíľu so mnou, čosi vám ukážem!“

„Zaskočili ste ma, Adam!“ zastarala sa matka, lebo až teraz pochopila, prečo sa jej dcéra zdráha odísť. „Chceme sa rozlúčiť s našimi hostiteľmi a vydať sa na cestu domov.“

„Len na chvíľu!“ prosila Žofia a jej nežná tvár sa zapýrila. „Adam je príjemný spoločník a vie toľko vecí!“

„Nebudem vás zdržiavať, vzácna pani,“ nástojil novic s figliarskym úsmevom, „chcem Žofke ukázať niečo, čo stojí za to, kým sme tu, na Sučianskom hrade. Potom ju privediem sem k stolu, súhlasíte?“

„Keď ma tak pekne prosíte, Adam, čo mám už s vami robiť?“ odvetila Mária Bošňáková a zahľadela sa do dcérinej tváre, zaliatej jemným rumencom. „Spolieham sa na vaše slovo!“

Nemusel ho dva razy dávať. Žofia vstala od stola, poďakovala matke a náhlila sa za novicom, ktorý ju tak veľmi zaujal. Bošňáková pozerala zvedavo za nimi, kým sa predierali pomedzi odchádzajúcich hostí a nevyšli zo siene. Áno, jej poslušná dcéra celkom podľahla skúsenému novicovi, ktorý bol ešte pred desiatimi rokmi dôverným priateľom nebohého kardinála Forgáča. V mysli sa jej opäť vynorili spomienky na tohto vynikajúceho cirkevného hodnostára, keď sa s ním pred rokmi stretla na kráľovskom hrade vo Viedni.

„Áno, počul som o listoch, ktoré tá skromná žena napísala môjmu predchodcovi, ctihodnému kardinálovi Forgáčovi. Niektoré som čítal, iné zostali v depozitoch.“

„Habsburgová si veľmi vytrpela od ukrutného Žigmunda Bátoriho, ktorý bol jej manželom, eminencia,“ zdôraznil gróf Fábry, „ale po vstupe do kláštora v Tirolsku Boh ju obdaroval zvláštnou charizmou a mimoriadne bystrým duchom.“

Stáli pred oltárom kaplnky na Sučianskom hrade a kardinál Peter Pázmaň prenikavo pozrel na Fábryho.

„Odkiaľ máte také dôverné informácie, pán gróf? Vravíte ako Bohu zasvätená osoba.“

„Novic Adam, môj priateľ, bol v bezprostrednom kontakte s nebohým kardinálom Forgáčom a povedal mu aj také veci, o ktorých vedel iba on.“

„Viem o tom mladom rehoľníkovi a počul som aj o bezprostrednom vzťahu medzi ním a nebohým ostrihomským prímasom. Priznám sa, zanedbal som pre iné povinnosti kontakty s vami a vašimi spojencami.“

„Ešte nie je nič stratené. Mal som vo veľkej úcte kardinála Forgáča a vážim si rovnako i vás, eminencia.“

„Chcel som povedať, že je najvyšší čas, aby som dal na správnu mieru, čo som zanedbal, a využil vaše bohaté životné skúsenosti, pán gróf. Rád by som s vami aspoň od dnešného dňa spolupracoval.“

„Bude to pre mňa nesmierna česť vstúpiť do vašich služieb, eminencia. Som ochotný urobiť pre vás čokoľvek.“

„O tom nepochybujem, priateľu,“ usmial sa Peter Pázmaň a jeho zatrpknutá tvár sa uvoľnila. „Ide mi najmä o manželku palatína Stanislava Turza, ak mám byť úprimný.“

„Vaša eminencia má na mysli Annu Rosinu Listiusovú, prezývanú šintavská bosorka. Je to rafinovaná a príťažlivá žena.“

„A veľmi nebezpečná pre ostatné dámy z vyšších vrstiev. Na to nezabúdajte, pán gróf. Turzo by sa s ňou najradšej rozišiel, bráni mu v tom však manželská prísaha, ktorá sa už nedá anulovať.“

„Stanislav Turzo to s ňou má veľmi ťažké. Napriek tomu, že ju pätnásť mesiacov väznil v podzemnom žalári na Čachtickom hrade spolu s Alžbetou Bátoriovou, nedokázal skrotiť jej silné sklony k satanizmu a ukrutnosti.“

„Ak si s ňou nevie poradiť sám urodzený palatín ani svetská moc, potom už zostáva iba svätá inkvizícia!“

„Anna Rosina Listiusová sa skutočne dopustila niekoľkých rituálnych vrážd v spojení s démonickými silami,“ priznával Peter Fábry, „a sám som bol svedkom...“

Nedopovedal, lebo dvere sa otvorili a do prítmia kaplnky vošiel sám Turzo v sprievode hradného pána. Keď ho kardinál Pázmaň uzrel, zamyslene sa mu prihovoril:

„Naše kroky sa stretávajú na posvätnom mieste!“

„Nebojte sa, Žofka, buďte mi stále v pätách a nič zlé sa vám nemôže stať!“

„Je tu tma ako v rohu!“ zašepkala ustráchane a chytila ho za ruku. „Kam ma to vediete? Navôkol niet ani živej duše!“

„Len chvíľku strpenia a budeme na mieste!“ povzbudzoval ju novic beckovského kláštora a zodvihol lampáš vysoko nad hlavu.

„Ste už takmer dospelá žena a čo nevidieť sa budete vydávať, Žofia. Kto má čisté srdce, ten sa ničoho nemusí báť!“

Všimla si dlhé, plazivé tiene, čo sa vlnili ako jedovaté hady po stenách tajnej chodby. Adam ju viedol s istotou muža, čo zasvätil Bohu celý život. Cítila zvláštne teplo, čo sálalo z jeho ruky, a vnímala vnútornú istotu, čo vyžarovala z jeho pokojnej tváre. Áno, fascinoval ju a očaril na prvý pohľad. Jeho výrazné oči ju znepokojovali a privádzali k myšlienkam, s ktorými by sa nezdôverila ani vlastnej matke.

„A sme na mieste, Žofia!“ vytrhol ju z úvah, a keď vošli do klenutej krypty, ukázal rukou na niekoľko do polkruhu uložených rakiev. „Cítim, ako sa vám srdce prudko rozbúchalo. Vari len nemáte strach?“

„Tuším aj áno,“ prisvedčila previnilo a ešte pevnejšie mu zovrela ruku. „Nemám rada takéto ponuré miesta a najradšej by som sa vrátila späť do svadobnej siene!“

„Chýba vám uzavretá spoločnosť a plytké reči? Pokoj duše a istotu života nájdete iba v samote, odriekaní a modlitbe.“

Pozrela na neho s neskrývaným úžasom a placho sa usmiala. Bol pre ňu ako lúč svetla v temnotách, lipla po jeho blízkosti a sile ducha, ktorá z neho priam prýštila. Cítila sa pri ňom bezpečne a najradšej by ho pobozkala. Ba vrhla by sa mu do náručia, hladila by ho po bohatých kučeravých vlasoch a uprene by pozerala do jeho krásnych očí, ktoré ju tak vábili!

„To je naozaj pravda,“ jachtala. „Nie som však rehoľná sestra a mám iné plány!“

„Potom mi o nich poviete!“ prisvedčil tichým hlasom a ukázal rukou na jednu z krajných rakiev. „Aj to nešťastné dievča malo svoje predstavy o živote, a napriek tomu muselo podstúpiť kruté muky, pozrite sa!“

Ako hovoril, pristúpil k poslednej rakve, prudkým pohybom nadvihol poklop a ukázal na zohavené, vychudnuté telo. Žofia vykríkla a zakryla si rukami tvár.

„Len sa dobre prizrite!“ posmeľoval ju Adam a dotkol sa zohyzdenej tváre mŕtvoly. „Zavraždili ju pred tromi mesiacmi, a kým opustila tento svet, veľmi si vytrpela!“

„Ach,“ vzdychla si Žofka a opatrne pristúpila bližšie. „Veď je to Barbora, dcéra zemana Višňovského! Pred dvoma rokmi sme sa naposledy zhovárali na Šurianskom hrade!“

„Máte čisté srdce!“ povedal, keď zbadal jej vyľakanú tvár. „Bola len o tri roky staršia od vás, a predsa musela predčasne odísť na druhý svet. Nech jej je Boh milostivý!“

„Čo sa jej stalo? Bola mladá a zdravá, kypel v nej život a radosť!“

„A bola krásna!“ dodal novic a položil veko na rakvu. „Zapáčila sa milencovi Anny Rosiny Listiusovej a tá ju skántrila vlastnými rukami!“

„To nemôže byť pravda!“ protestovala a srdce jej premkla zlá predtucha. „Tá, ktorú spomínate, je predsa manželkou uhorského palatína a bola na svadbe spolu s nami!“

„Stanislav Turzo pozná jej skazené srdce, preto ju dal pred rokmi uväzniť v podzemnom žalári Čachtického hradu. Tam sa stretla s Alžbetou Bátoriovou a celkom sa nechala ovládnuť satanom!“

„Ako sa Barborino telo dostalo do Sučian?!“

„Gróf Fábry ju sem dal tajne previezť, aby mal nezvratný dôkaz proti Listiusovej. Okrem Ňáriho o tom nik nevie, ani jej rodičia!“

„Keby to vedel môj dobrý otec i mamička, zaiste by neprijali pozvanie na svadbu Mikuláša Esterháziho!“

„O takých chúlostivých záležitostiach sa nehovorí, Žofia. Len zasvätení vedia, ako to bolo, ale buďte si istá, že všemohúci Boh to všetko vidí!“

„Poďme odtiaľto, Adam!“ naliehala Žofka vzrušeným hlasom a schytila lampáš. „Nemala som sem ísť. Veď sa to ani nepatrí, samotná...“

Prerušil ju zúfalý výkrik, ktorého desivá ozvena naplnila kryptu a zanikla kdesi na konci tajnej chodby. Novic sa strhol a ona zbledla od strachu. Chcela čosi povedať, no nedostala zo seba ani slovo. Odrazu sa stonanie ozvalo zasa a zmenilo sa na srdcervúci nárek, akoby nablízku kvílila mladá žena.

„To je démonov hlas!“ zvolal novic, vzal ju pod pazuchu a náhlivo vykročil späť. „Záhrobné sily sa ozvali, lebo sme narušili posmrtný pokoj tej nešťastnej dievčiny!“

„Ach, aké strašné miesto! Nikdy predtým som nič také...“

Nestačila dopovedať, lebo kvílenie sa znovu predieralo z hĺbky krypty až k nim. Žofia zatajila dych a svetlo lampy nepokojne zapraskalo. Vzápätí vyľakane zvýskla a pritúlila sa k Adamovi. Z tmavej chodby oproti nim vyšla štíhla žena v drahých šatách a skrížila im cestu.

„Čo tu mátožíš, satan v mníšskom habite?!“ oborila sa na neho a z jej výrazných očí sršala nenávisť. „Táto plachá prepelica k takému vydriduchovi nepristane!“

„Vy?!“ zvolal novic, ktorému ani vo sne nenapadlo, že práve tu sa stretne s obávanou Annou Rosinou.

„Všetko som počula, ty holobriadok, a budem ťa žalovať za hanobenie mojej cti!“

„Spomeň čerta a máš ho tu!“ odvetil nebojácne, zodvihol lampáš nad hlavu a vyrútil sa oproti nej. „Tú nešťastnicu máte na svedomí vy, milostivá! Prišli ste sa s ňou...“

„Mlč, démon!“ zahriakla ho zlostne a chcela novica udrieť po tvári. „Ešte som ti všeličo dlžná aj za nebohú Alžbetu Bátoriovú!“

„Boh vás potrestá za vaše zločiny!“ odsekol smelo a obratne jej zachytil ruku. „Ako ste to len mohli urobiť, pani barónka?!“

Vykrútil jej ruku a skôr, ako stačila vykríknuť, zhodil ju na zem. Bolestne zastonala a začala ho preklínať.

„Pozor, Adam, zabije vás!“ varovala ho Žofia v poslednej chvíli, keď zbadala územčistého muža, čo sa s dýkou ruke vynoril spoza skalného previsu. Novic sa obzrel a na prvý pohľad spoznal vypaseného Šándora, šintavského pätolizača. Rozohnal sa a tresol ho železným lampášom po tvári tak nečakane, že ten sa hneď vyvalil na vlhkú zem a zostal horeznačky nehybne ležať.

„Utekajte, čo vám sily stačia!“ súril novic nástojčivo Žofiu a rozbehol sa tajnou chodbou. Zodvihla si šaty až nad kolená a utekala ozlomkrky za ním.

„Dostanem ťa, satan!“ vrieskala za ním Listiusová, no kým sa s námahou zodvihla zo zeme, boli už ďaleko. Iba matné svetielko lampáša, čo sa rýchlo vzďaľovalo, prezrádzalo, kadiaľ tí dvaja ubzikli.

„Ej, Žofka moja, už som sa o teba naozaj bála!“ uvítala ju ustarostená matka a s výčitkou pozrela na novica. „Čo sa stalo, Adam, keď ste obaja takí rozrušení?! Vari len...“

„Buďte pokojná, všetko je v najlepšom poriadku!“ chlácholil ju novic a nenápadne žmurkol na Žofiu, ktorá mu sľúbila, že o stretnutí v krypte nevyzradí nikomu ani slovo. „Trochu sme sa zdržali.“

„Aj otec sa už znepokojoval, kam si odišla,“ vyčítala Žofii matka, no keď si k nej novic prisadol, usmiala sa na neho a vzdychla si: „Ach, Adam, ako ten čas letí! Odkedy sme sa naposledy stretli s naším veľkým kardinálom Forgáčom, ktorého sme všetci mali vo veľkej úcte, vôbec ste sa nezmenili.“

„To nie je pravda, milostivá! Odvtedy sa toľko vecí zmenilo a vaša Žofia je už mladá žena!“

„Pamätáte sa ešte, ako si ju nebohý kardinál posadil na kolená, zahľadel sa jej do očí a vyslovil slová, na ktoré nikdy nezabudnem?!“

„Akoby nie? Veď to, čo tušil a predpovedal, sa po istom čase zakaždým splnilo. Spýtajme sa radšej Žofky, či si ešte spomína na...“

„Vari som ešte pamäť nestratila, Adam!“ nedala mu dopovedať a jej nežná tvár sa rozjasnila. „Často som myslela na jeho posledné slová, keď mi dal zlatý krížik s retiazkou: Tento kríž môžeš nosiť tak ako ja, Žofia. Bude ťa sprevádzať na životnej púti a dá ti silu v utrpení.“

„Vždy, keď vás vídam, milý Adam,“ priznávala Bošňáková úprimne, „s vďačnosťou si spomínam na ostrihomského prímasa a vidím jeho prísnu, no predsa prívetivú tvár. Bol to veľký človek!“

„Nech mu je Boh milostivý a odmení ho za všetky jeho námahy!“ povedal novic a už sa chcel rozlúčiť, keď vtom začul známy hlas.

„Naša milá dcéra sa už vrátila, Michal!“ zajasal Tomáš Bošňák a položil Žofke mocnú ruku na plece. „Tak sa na ňu pozri, priateľu! Je to spanilá a obetavá žena pre tvojho syna.“

Žofia sa pri tých slovách strhla a zapýrila. Placho pozrela najprv na novica, potom na matku a vzápätí sa obrátila. Jej prísny otec ju predstavil Michalovi Šerénimu a Adam pochopil, že je najvyšší čas odísť.

„Nerád vás vyrušujem, eminencia!“ ospravedlňoval sa palatín Turzo znepokojene, „ale hľadám svoju manželku.“

„Tu, v hradnej kaplnke, Stanislav?“ zastaral sa gróf Fábry a výraz jeho tváre prezrádzal výsmech. „Čo by hľadala v posvätnom tichu pred oltárom?!“

„Pokoj pre dušu, ktorý jej tak veľmi chýba!“ odvetil palatín úprimne, hoci pochopil, kam Peter Fábry mieri. „Sme na odchode a ona akoby sa pod zem prepadla! Neviem si to vysvetliť.“

„Každý z nás potrebuje pokoj a osvieženie pre dušu, pán palatín,“ prisvedčil Peter Pázmaň zhovievavo, „no iba niektorí ho hľadajú a nakoniec aj nájdu.“

„Máte útulnú a vkusne vyzdobenú kaplnku,“ zahováral palatín a obrátil sa na ich hostiteľa. „Musel to byť ozajstný majster.“

„Teší ma vaša spokojnosť, páni,“ pritakával polichotený hradný pán Ňáry spokojne a ukázal na vzácny obraz nad svätostánkom, vsadený do zlatého rámu. „To je skvost, ktorý chceli odkúpiť už viacerí vášniví zberatelia umenia, no odmietol som ich.“

Kardinál Peter Pázmaň uprel pohľad na drahé plátno s výjavom satanského pokušiteľa, zvádzajúceho Ježiša na púšti, a ujal sa slova: „Nezáleží na bohatstve umenia a hodnote zlata, páni, ale na hĺbke ducha. Dôverný vzťah s Bohom je oveľa viac ako všetky vzácne diela i drahokamy. Len na tom nám musí záležať!“

„Súhlasím s vami, eminencia,“ priznával Turzo a podišiel k oltáru. „V týchto ťažkých časoch čoraz viac zabúdame na hodnoty ducha a nenachádzame si čas pre Boha.“

„Poniektorí sa dokonca spájajú so satanom a takmer sú ním posadnutí!“ namietal ostrým tónom Fábry a pozrel s výčitkou na palatína. Ten na okamih zbledol, lebo ostrie grófových slov zarezávalo do živého. Bol však natoľko inteligentný a rozvážny, že nereagoval podráždene, ale pokojne priznal: „Pán gróf má pravdu. Žijeme v ťažkej dobe a ľudia sú čoraz spupnejší. Rúhajú sa a nič im nie je sväté. Preto vás prosím o požehnanie, eminencia, skôr ako sa rozlúčime.“

Peter Pázmaň na neho prekvapene pozrel a všimol si Fábryho vyzývavý pohľad. Mlčky prikývol, ukázal rukou na stupne oltára, kde si hradný pán spolu s palatínom pokorne kľakli a Fábry nasledoval ich príklad.

„Pán s vami!“ zaznela vtom výzva do posvätného ticha kaplnky a kardinál roztiahol ramená na znak kríža. Tvár sa mu vyjasnila, črty zmäkli a prísne držanie tela sa na chvíľu uvoľnilo.

„I s duchom tvojím!“ odpovedali traja šľachtici takmer jednohlasne.

Fábry nechcel veriť vlastným očiam. Uhorský palatín, ktorého moc bola obmedzená iba panovníkovými kompetenciami, kľačal na stupňoch oltára! Akoby sa kajal za zločiny svojej manželky, ktorá napriek všetkým príkoriam zostala stále krásna a nezávislá! Veď on sám, jej zákonitý manžel, ju väznil niekoľko rokov na Tematíne a so súhlasom nebohého palatína Juraja Turza aj vo väzení na Čachtickom hrade! Podarilo sa mu však zlomiť jej pýchu a samoľúbosť?

„Na príhovor všetkých svätých i vašich patrónov, nech vás vždy a všade sprevádza požehnanie všemohúceho Boha Otca, Syna i Ducha svätého!“ pretrhol niť jeho myšlienok kardinálov hlboký hlas. Celý jeho zjav a žehnajúca ruka pôsobili majestátne. Prítomní sa pri tých slovách prežehnali a odpovedali súhlasným amen.

„Ďakujem vám, eminencia! Zo srdca vám ďakujem!“ zvolal dojatý Stanislav Turzo, potom vstal a podišiel k nemu. „Kedykoľvek budete potrebovať moju pomoc, som vám k dispozícií!“

„Deo gracias, urodzený palatín!“ odvetil kardinál a podal mu ruku na rozlúčku. „Ak budete s vašou manželkou, pozdravte ju odo mňa a ubezpečte ju o mojich modlitbách za spásu jej duše!“

Palatín bez slova prikývol, podal ruku i Fábrymu, pred ktorým mal vždy rešpekt, hoci sa už dávnejšie zmierili. Pán hradu pobozkal kardinálov prsteň a zamieril k dverám. Vtedy sa cez úzke gotické okná predrali slnečné lúče a zaliali svätyňu zlatistým jasom.

„Obdivujem vašu zhovievavosť, eminencia!“ uznával Fábry úprimne, keď zostali sami. „Správali ste sa k nemu brilantne a boli ste k nemu nanajvýš ústretový!“

„Boh dáva svietiť slnku na spravodlivých i nespravodlivých, pán gróf!“

„Mrzí ma, že tu s nami nebola aj Anna Rosina, ktorú palatín napriek všetkému stále miluje!“

„Tá žena by pred oltárom nepokľakla a nesklonila by pokorne hlavu pred krížom!“ namietal kardinál a podišiel k dverám. „Nespúšťajte ju z očí, milý gróf, veď sám ste boli svedkom jej rituálnych vrážd a viete, čoho je schopná!“

„Ako manželka uhorského palatína je takmer nedotknuteľná,“ povzdychol Fábry. „Poznám jej ľstivosť, eminencia. Je zákerná ako vretenica!“

„Buďte však opatrný, pán gróf!“ napomenul ho Peter Pázmaň, keď vychádzali z kaplnky. „Aj vy máte veľa nepriateľov, ktorí striehnu na každý váš krok.“

Keď Anna Rosina zostala v ponurej krypte sama, nenávistne zagánila na rakvu s mŕtvou Barborou, ktorú umučila vlastnými rukami. V spánkoch jej duneli údery zlostného srdca. Najradšej by roztrhala mŕtvolu na kusy a hodila divej zveri. Telo dievčaťa bolo živou výčitkou jej skazenosti a kdesi v hĺbke duše sa jej vynáral pocit viny.

Až teraz si všimla čmudiacu smolenicu, čo vypadla jej oddanému milencovi pri útoku na toho prekliateho mnícha. Plamene praskotali na vlhkej zemi, a keby ju v poslednej chvíli nezdvihla, zostala by v úplnej tme. Zmätene pripálila niekoľko hrubých sviec, čo stáli na svietnikoch, a zastokla smolenicu do kovového nadstavca v stene.

Podišla k nehybnému milencovi, naklonila sa k nemu, no v tej chvíli začula obďaleč akési zvláštne zvuky. Strhla sa a zbystrila sluch. Zúfalý nárek sa stupňoval, akoby vychádzal z úst mŕtvej Barbory.

Chcela vykríknuť od strachu, ale nevydala ani hlásku.

„Anna Rosina, čo si to urobila?!“ predierali sa obviňujúce slová spod veka truhly, v ktorej ležala nebohá Barbora. Vzápätí sa ozvalo desivé výskanie a bezmocný ston sa rozliehal kryptou v neutíchajúcej ozvene.

Srdce sa jej divo rozbúchalo a na čelo vystúpil studený pot. Úzkosť jej zovrela hrdlo, lebo sa jej zazdalo, že z rakvy, odkiaľ vychádzalo neznesiteľné kvílenie, sa pomaly vyplazil dlhý tieň. Cítila, ako sa k nej približuje a zaiste by zošalela od hrôzy, keby sa v tej chvíli neprebral jej milenec.

„Vstávaj, drahý Šándor!“ šepkala na smrť preľaknutá Anna a pobozkala ho. „Počuješ ten záhrobný plač?!“

„Ach, urodzená pani, kde som to?“ vyzvedal sa chrapľavým hlasom a strhol ju k sebe. „Čo sa to so mnou stalo?“

Pri jeho slovách akoby uťal. Kvílivé stony odrazu stíchli a hrozivý tieň zmizol. Proti svojej vôli sa ocitla na širokej Šándorovej hrudi, no nebránila sa. Mocne ju zovrel v objatí a ona bez odporu prijímala jeho vášnivé bozky. Napätie v celom tele odrazu ustúpilo a ona sa mu oddávala ako kedysi.

„Milujem vás, drahá Anna!“ vzdychal roztúžene a chcel ju zas pobozkať. „Nemôžem bez vás ďalej žiť, krásna moja pani!“

„Ako si sa sem dostal, Šándor?“ precitla znenazdania a vymaniac sa z jeho objatia, prudko vstala. „Budeme sa musieť čím skôr rozlúčiť. Ak ťa spozná môj urodzený manžel, dá ťa bez milosti popraviť!“

„Kam sa tak náhlite, milá pani?“ vyčítal jej podlízavým hlasom, keď pochopil, že chce odísť bez neho. „Ani sa so mnou nerozlúčite?“

„Zbohom, Šándor!“ lúčila sa Anna zaliečavým tónom. „Musím už ísť! Turzo ma dá hľadať po celom hrade! Dlhšie sa nesmiem zdržať!“

„Idem s vami, milostivá! Pri vstupe na hlavné nádvorie ma čaká pisár Vincent, s ktorým sa vydáme na cestu!“

„Pozdrav aj jeho, Šándor!“ vyzvala ho a sfúkla plamienky sviec.

„Nikdy na vás nezabudnem, a len čo sa mi naskytne príležitosť, vrátime sa spolu na Šintavský hrad!“

Prechádzali úzkou tmavou chodbou. Šándor celkom omámený jej blízkosťou by ju najradšej schytil do náručia a uniesol až na kraj sveta. Bola preňho stále rovnako nevyspytateľná a zvodná, čo ho ešte viac rozpaľovalo. Chcel sa jej zmocniť a mať ju len pre seba, no neodvážil sa. Náhlila sa dopredu, dovolila mu držať ju za ruku, a keď vyšli na nádvorie, letmo ho pobozkala. Chvíľu za ním pozerala, kým sa nestratil medzi vzácnymi hosťami, a potom sa už ponáhľala do svadobnej siene.

Koniec ukážky