Stratená rovnováha
Author: Andrea Boldišová
Date: 2016-05-24T22:00:00+00:00
Description: Osud je ako hojdačka – po chvíľach radosti a zadúšajúceho šťastia nás často čaká nepríjemné vytriezvenie. Svoje o tom vie i Zuzana. Ambiciózna mladá žena má všetko, o čom iné len snívajú - milujúceho manžela, skvelú dcéru, zaujímavú prácu. Jej život sa ale jedného dňa nečakane zlomí.
Publisher: Ikar

Copyright © 2014 by Andrea Boldišová

Cover design © 2014 by 3H creative studio

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Edícia PRÍBEHY Z KABELKY

Edične pripravila Nataša Ďurinová.

Redigovala Ružena Dúbravová.

Obálku navrhlo 3H creative studio.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 ako svoju 623. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4011-7

Venujem všetkým pacientom s diagnózou sclerosis multiplex s úprimným želaním, aby moderná medicína čo najskôr objavila účinný liek proti tejto zákernej, nevyspytateľnej chorobe.

(A. B.)

Dej príbehu aj postavy sú vymyslené.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými

osobami je čisto náhodná.

1 )

„Vaneska, švihni si, lebo prídeš neskoro do školy,“ súrila som dcéru, ktorá sa s nechuťou premŕvala v raňajkách. Chlieb s maslom a vajíčkom jej veľmi nevoňal, ale v zhone posledných dní som nemala čas pripravovať niečo komplikovanejšie. „Dojedz to, prosím ťa, nemôžeš mať každý deň hrianky alebo šunku so syrom.“

„Keď mne už nechutí,“ otrávene vzdychla nad nedojedeným chlebom.

„No dobre, tak maž do kúpeľne! A nieže sa vrátiš zo školy s celou desiatou!“

„Neboj, mami!“ vykríkla veselo, celá šťastná, že ju nenútim dojesť raňajky.

No len aby, povedala som si sama pre seba, keď vybehla z kuchyne a už ma nemohla počuť. Vedela som si živo predstaviť, ako rozdá desiatu spolužiakom, aby nič nedoniesla domov a nemala som dôvod hrešiť ju. Ešte šťastie, že mi nezvykne klamať a skôr či neskôr sa ku všetkému prizná. Ach, tie deti, povzdychla som si. Natierala som si chlieb, ale mysľou som už bola úplne inde. Bože, čo všetko dnes musím vybaviť, neviem, ako to stihnúť. Bolo dvadsiateho druhého decembra, a hoci vonku vládla biela nálada, nemala som čas ani silu vychutnávať si obdobie pred najkrajšími sviatkami roka. V robote musím ešte absolvovať dva pohovory, vybaviť kopu administratívy, a potom utekať do POLUS-u kúpiť Vaneske nové lyže. Dúfam, že aj Roman si všetko zariadi tak, aby tam bol včas. Dnes majú koncoročný míting s generálnym a nadriadenými manažérmi. Odkedy ho nedávno povýšili na vedúceho oddelenia, trčí v robote od rána do večera. Chce sa ukázať v čo najlepšom svetle, aby nesklamal dôveru nadriadených. Chápala som ho, lenže takto celá starostlivosť o domácnosť ostáva na mne. Ale ja tiež chodím do práce! Ešte že stromček je už na balkóne a kapor vo vani. Hoci som nakupovala už niekoľko dní vopred, stále bolo treba všeličo doplniť, aby nám na Vianoce nič nechýbalo. Už aby sme boli na tých horách, pomyslela som si. Dúfam, že aspoň tam sa konečne zastavím a oddýchnem si. Doteraz sme sviatky vždy trávili striedavo u našich na chate alebo u Romanových rodičov a našou jedinou starosťou bolo priniesť nápoje, ovocie a, samozrejme, darčeky. Kým Vaneska verila, že darčeky nosí Ježiško, museli sme ich nakupovať skôr a prepašovať k rodičom v predstihu. No pred tromi rokmi ju spolužiaci zbavili ilúzie. Vysmiali ju, že je naivná a pripravili Vanesku o jedno z najkrajších zázrakov detstva. Tento rok sme sa rozhodli, že si Vianoce oslávime po svojom. Bez rodičov, papučovej kultúry a nezdravého prejedania sa. Štedrú večeru si odbavíme doma, na túto tradíciu som nedala dopustiť, ale dvadsiateho piateho zbalíme kufre a ide sa do Tatier. Pri predstave celodenného pobytu na svahu som sa zachvela od radosti.

„Mami, učešeš ma?“ vytrhla ma zo zamyslenia Vaneska.

„Ukáž,“ vzala som jej z ruky hrebeň a pustila sa do prečesávania dlhých tmavých vláskov. Zdedila ich po mne, rovnako ako plné pery a štíhlu postavu. Oči mala po Romanovi. Modrozelené, plné drobných šibalských iskierok.

„A je to.“ Vyčesala som jej vlasy do tradičného chvosta. Tak ich nosila najčastejšie. Občas, keď sa mi chcela podobať, nechala si ich rozpustené. „A teraz sa bež obliecť, lebo naozaj prídeš neskoro.“

„Ale, mami, veď je len trištvrte na osem,“ bránila sa.

„Veď práve. A neodvrávaj!“

„Dobre, dobre, už idem.“

Ignorovala som Vaneskino frflanie a pripomenula jej: „Nezabudni kúpiť rožky a maslo, daj, pripíšem ti to na lístok.“

„Mami, mám predsa mobil. Ak si ešte na niečo spomenieš, pošleš mi esemesku alebo mi zavoláš,“ poúčala ma ako mladšiu sestru.

To je fakt, musela som v duchu uznať. Stále som zabúdala, že sme jej vlani na Vianoce kúpili mobil. Dlho sme sa zdráhali, napriek tomu, že niektorí jej spolužiaci mali mobily už od prvej triedy. Považovali sme to s Romanom za nevhodné. Jednak ich rozptyľovali pri vyučovaní, darmo si nastavili tichý režim, navyše mohli mať zlý vplyv na ich zdravie a psychický vývoj. No keď chodila domov s plačom, že sa jej deti posmievajú: „Veď mobil má dnes už každý debil,“ ustúpili sme a darovali jej vytúžený prístroj pod stromček. Ani z tej najkrajšej bábiky, ktorú každoročne dostávala, nemala takú radosť.

„Doba je iná a pokrok nezastavíš, drahá,“ hodil Roman rukou, keď som sa kúpe vzpierala.

„Mami, tak ja idem, ahoj,“ lúčila sa so mnou Vaneska už odo dverí.

„Počkaj,“ zastavila som ju a podala jej desiatu. „A nezabudni, čo si mi sľúbila.“

„Neboj, zjem ju celú,“ ubezpečovala ma, kým si pchala desiatu do tašky. „Tak teda idem.“

„Vaneska, na niečo si zabudla už teraz,“ oslovila som ju, keď stála už s rukou na kľučke.

Nechápavo na mňa pozrela, no vzápätí jej došlo: „Aha!“ Podišla ku mne a dala mi na líce tradičný bozk na rozlúčku.

„Vašu žiadosť a životopis sme si podrobne preštudovali, pani Malá, ale skúste nám na začiatok povedať niečo o sebe, o svojej kvalifikácii a pracovných skúsenostiach,“ vyzvala som na úvod ďalšiu uchádzačku o miesto finančnej analytičky. „Zaujíma nás predovšetkým vaša doterajšia prax v predmetnej oblasti.“

„Vyštudovala som ekonomickú univerzitu v Banskej Bystrici a po ukončení štúdia som nastúpila...“ spustila pani Malá.

Na chvíľu som ju prestala vnímať a premýšľala nad tým, prečo sa mi Roman od rána neozval. Vedela som, že má nabitý program, ale počas dňa mi vždy zavolal, najmä vtedy, keď sme mali niečo dohodnuté.

„Takže posledných päť rokov ste sa venovali analýze výsledkov hospodárenia spoločnosti?“ vrátila ma do reality otázka finančného riaditeľa, sediaceho po mojej ľavici.

„Áno.“

„Výborne, a z akých údajov ste vychádzali?“

„Z účtovnej závierky...“ pokračovala pani Malá.

Odborné záležitosti, najmä z oblasti financií, boli pre mňa príliš náročná téma. Nikdy som ich nemala rada, ani počas štúdia. Ale keď sa v študijnom programe objavil predmet rozvoj ľudských zdrojov, okamžite som vedela, že toto je oblasť, ktorej sa chcem venovať. Otec síce tvrdil, že práca s ľuďmi je tá najťažšia, oveľa náročnejšia ako s číslami, a radil mi, aby som si to dobre rozmyslela. Keď som po promócii našla v novinách inzerát, v ktorom spoločnosť so zahraničnou účasťou hľadala absolventa na pozíciu personalistu, nezaváhala som ani na minútu. Mala som šťastie, prijali ma a do materskej som si stihla vo firme odkrútiť ešte celých päť mesiacov. Keďže boli s mojou prácou spokojní, po materskej dovolenke som sa mohla vrátiť na svoje miesto a zotrvala som tam dodnes.

Keď finančný riaditeľ ukončil debatu o odborných záležitostiach, opýtala som sa: „Prečo si myslíte, že by sme si mali vybrať práve vás?“

Pani Malá sa na chvíľu zamyslela, potom sa zhlboka nadýchla a odvetila: „Myslím si, že moje teoretické vedomosti a praktické skúsenosti sú predpokladom, aby som pre vašu firmu bola prínosom. Veľmi rada by som uplatnila...“

Bolo vidieť, že sa na pohovor dokonale pripravila. Na otázku, čo vie o našej firme, pohotovo vysypala základné informácie, dostupné na našej internetovej stránke. Nechápala som kandidátov, ktorí si nezistili vôbec nič o firme, v ktorej by chceli pracovať. Pani Malú žiadna otázka nezaskočila.

„Ďakujeme. Vyrozumieme vás v prvý januárový týždeň,“ uzavrela som rozhovor.

„Akým dojmom na vás zapôsobila?“ spýtal sa finančný riaditeľ, keď sa za pani Malou zavreli dvere.

„Veľmi dobrým. Málokedy bývajú kandidáti tak dokonale pripravení.“

„Som rád, že sa zhodneme. Pošlite mi, prosím vás, čo najskôr jej hodnotenie, pani kolegyňa.“

Prikývla som: „Pošlem, pán riaditeľ, len čo si to nahodím do počítača.“

„Výborne... a pošlite mi hodnotenie aj toho predchádzajúceho, tiež sa mi celkom pozdával,“ mrkol na hodinky a zamieril k dverám. „Prepáčte, teraz už musím bežať. Dovidenia.“

„Dovidenia, pán riaditeľ,“ stihla som povedať už len širokému chrbtu, ktorý náhlivo zmizol za dverami.

Presunula som sa do svojej kancelárie a unavene klesla na stoličku.

„Ako dopadli pohovory?“ spýtala sa kolegyňa Kvetka, s ktorou sme mali spoločnú kanceláriu už takmer päť rokov.

„Celkom dobre, tí dnešní dvaja boli fakt pripravení. Aj Lackovičovi sa páčili. Ale dosť ma to vyčerpalo.“

„Spravím ti kávu?“ ponúkla sa Kvetka.

„Nie, ďakujem, musím napísať hodnotenia. Dnes chcem odísť trochu skôr, ideme kupovať lyže pre malú, vieš, spomínala som ti.“

„Aha,“ prikývla Kvetka a s pochopením sa stiahla: „Tak ťa teda nebudem rušiť.“

Pustila som sa do písania hodnotení, no nevedela som sa sústrediť. Myšlienky mi odbiehali k prípravám na dovolenku, na Vianoce a dnešné nákupy s Romanom. Ešte stále sa mi neozval. Vzala som mobil a vyťukala jeho číslo. Nič. Nevzal to ani po piatom zvonení a s odkazovačom sa mi nechcelo baviť. Snáď mi zavolá, keď zbadá neprijatý hovor. Čo si mám o tom myslieť? Žeby si medzi pracovnými povinnosťami nenašiel ani minútku, aby mi vyťukal aspoň esemesku? Dúfam, že v tom nebude nejaká ženská. Ale čo sú to za nápady, nevymýšľaj, zahriakla som sa. Za celý čas, čo sme spolu, mi neposkytol najmenší dôvod na žiarlivosť. A predsa sa mi z času na čas do duše zakrádala neistota, ktorá však nášmu vzťahu dodávala to správne napätie. Ktovie, či čosi podobné po toľkých rokoch spolužitia pociťoval aj Roman. Vždy keď som začala rozhovor na túto tému, len sa zasmial a ubezpečil ma, že nemusím mať žiadne obavy. Preňho som vraj jediná na celý život.

Zoznámili sme sa pred trinástimi rokmi. Blížil sa koniec semestra a zúfalo som hľadala skriptá, z ktorých som sa potrebovala pripraviť na skúšku. Pochodila som už všetky možné aj nemožné obchody a antikvariáty, vrátane univerzitného, ktorý prevádzkovala partia šikovných študentov, no ukázalo sa, že práve mnou hľadané skriptá sú úzkoprofilovým tovarom.

„Nemáme,“ alebo „Žiaľ, práve sa predali posledné,“ odvšadiaľ som počúvala tú istú odpoveď. Internet bol za našich študentských čias v plienkach a nehrozilo, že by sme surfovaním našli potrebný učebný text, vypracované seminárne práce či ťaháky. Zostávala mi teda posledná možnosť − zabehnúť do univerzitnej knižnice a pokúsiť sa vypožičať si ich. S nádejou som si sadla k voľnému počítaču a zadala potrebné údaje. Moje sklamanie zo zistenia, že všetky exempláre sú už vypožičané, hraničilo so zúfalstvom.

„Je mi ľúto, skúste o mesiac, možno sa nejaké vrátia,“ poradil mi pracovník knižnice, keď som sa nedala odbiť a pre istotu si preverila, či nezaúradovala náhoda, a predsa len sa nejaké zatúlané pre jednu zúfalú študentku nenájdu. O mesiac mi môžu byť ukradnuté, už budem mať po skúške. Alebo ani nie, ak to takto pôjde ďalej.

So zvesenou hlavou som sa pobrala k dverám, keď mi zrazu čosi napadlo. Študovňa! Okamžite som sa zvrtla na opätku. Uložila som si veci do skrinky, odovzdala čitateľský preukaz a pobrala sa k regálom, ktoré by mohli ukončiť moje trápenie. Takmer som vykríkla od radosti, keď som na jednej polici zbadala posledný kus toľko hľadaných skrípt. Už som sa za nimi načahovala, ale vtom ma predbehla akási ruka a priamo pred nosom mi ich uchmatla.

„Prepáč, ale práve som si ich chcela vziať, bola som tu skôr,“ dotknuto som povedala chalanovi, ktorý stál ku mne bokom, no aj z profilu bolo vidieť nadšenie, aké sa pred chvíľou iste zračilo aj na mojej tvári.

„Nie, ja som tu bol skôr,“ oponoval.

Obrátila som sa k nemu, chystajúc sa naňho osopiť a za každú cenu získať skriptá pre seba, ale čosi v jeho pohľade ma zastavilo. Hoci jeho ústa to vôbec nenaznačovali, oči sa mu smiali, prezrádzajúc pobavenie i láskavosť zároveň. Mali zvláštnu modrozelenú farbu a akoby v nich poskakovali drobné iskričky. Hodnú chvíľu som nemo stála s pootvorenými ústami, neschopná akéhokoľvek pohybu alebo slova. Keď sa usmial aj perami, spamätala som sa a o čosi miernejšie ho požiadala: „Počúvaj, vážne tie skriptá potrebujem, nikde som ich nezohnala, je to moja posledná šanca.“

„Chápem, ale aj moja,“ povedal neoblomne.

Znovu som sa naňho pozorne zahľadela a tentoraz si ho aj celého premerala. Bol odo mňa o niečo vyšší, husté orieškovohnedé vlasy sa mu na temene mierne vlnili. Nebol ani chudý, ani tučný a vypínajúca sa hruď pod tričkom dávala tušiť vypracované svaly. Kde si bol doteraz, spýtala som sa v duchu. Ako to, že sme sa za tri roky štúdia ešte nestretli?

Zrazu sa otočil a zamieril aj so skriptami k stolíku. Vidina úspešne spravenej skúšky v predtermíne sa začala beznádejne rozplývať.

„Počkaj!“ zavolala som za ním, až sa k nám zodvihlo zopár hláv. „Prepáčte,“ precedila som.

Obrátil sa ku mne a skôr než som stihla vymyslieť nejaký rozumný dôvod, pre ktorý by mi mal skriptá prenechať, navrhol: „Môžeme sa učiť spolu, ak chceš.“

„Dobre,“ pristala som po krátkom váhaní. „Kam si sadneme?“

„Napríklad tamto,“ ukázal na stôl, pri ktorom boli dve voľné miesta. „Mimochodom, ja som Roman,“ predstavil sa a otrčil ku mne ruku, len čo sme sa usadili. „Ty si Zuzana, však?“ dodal, skôr ako som stihla zareagovať.

„Á... áno. Odkiaľ vieš moje meno?“ opýtala som sa zarazene.

„Mám svoje zdroje,“ odvetil tajomne a znovu sa usmial očami.

„Ty si z nášho ročníka? Nikdy predtým som si ťa nevšimla.“

„Ani sa ti nečudujem, som tuctový typ. Čím by som už len mohol upútať tvoju pozornosť?“

„Máš pravdu. Jedine ukradnutím skrípt spred nosa,“ naskočila som na jeho vtipkovanie.

Zase sa usmial, tentoraz zapojil aj ústa, odhaliac dva rady bielych zubov. V skutočnosti bolo toho dosť, čím by mohol zaujať oko mladej naivnej študentky, snívajúcej o svojom princovi.

„Prepáč, ale vieš, ako sa hovorí. Kto prv príde...“ obhajoval sa.

„Ale hovorí sa aj to, že dámy majú prednosť,“ namietla som naoko urazene.

„Myslel som si, že si emancipovaná, asi som sa zmýlil.“

Keďže som sa s ním nemienila v študovni ďalej doťahovať, zmenila som tému: „Radšej už otvor tie skriptá a poďme na to!“

Zvážnel, otvoril skriptá a skôr než sa do nich zahĺbil, na vysvetlenie dodal: „Prestúpil som k vám z diaľkového štúdia len tento rok po bakalárskych skúškach, možno preto si si ma doteraz nevšimla.“ Zato ja som si ťa všimol už dávnejšie, čítala som v jeho očiach. „Naozaj sa voláš Zuzana?“

„Naozaj, ale priatelia ma volajú Zuzka.“

„Znamená to, že ma považuješ za priateľa?“ spýtal sa s nádejou v hlase.

Záhadne som sa usmiala a odvetila: „Zatiaľ nie, ale ak mi požičiaš tie skriptá, mohlo by sa to zmeniť.“

Obaja sme vyprskli v tlmený smiech a konečne sme sa zahĺbili do textu.

Od toho osudného dňa sa z nás stali nerozluční priatelia. Skúšku, ktorá zviedla naše cesty, sme obaja spravili. Prešli sme síce len tak-tak, ale viac ako známka nás tešilo, že sme spoznali jeden druhého. Spolu sme sa učili, spoločne prežívali každú skúšku, podporovali sa pri neúspechoch, požičiavali si poznámky z prednášok, skriptá. Keď to len trochu bolo možné, cvičká sme si poprehadzovali tak, aby sme ich mohli absolvovať spoločne, prípadne si pomôcť, ak jeden z nás nemohol prísť. Niekedy som už mala pocit, že bez neho neviem urobiť ani krok. Kolegovia z ročníka nás volali „naše hrdličky“, na čom sme sa vždy len pobavene zasmiali. Netrvalo dlho a naše stretnutia presiahli hranice univerzity. Vo voľných chvíľach sme chodili do kina, do kaviarne alebo len tak sa prechádzali po meste. Dlhé hodiny sme trávili rozprávaním o spoločných známych, rodinách, škole. Keď sme už jeden druhému povedali skoro všetko, čo sme prežili, kým sme sa stretli, obom nám bolo jasné, že naše priateľstvo prerástlo do čohosi oveľa krajšieho a vzácnejšieho. Ani jeden však nemal odvahu otvorene pomenovať to krehké rodiace sa šťastie. Akoby sme sa báli, že vyslovením pravdy narušíme tichú harmóniu medzi nami. Vzrušujúce balansovanie na hranici priateľstva a lásky ukončil jedného aprílového dňa Roman. Boli sme v kine, no viac ako dej filmu som vnímala Romanove nesmelé dotyky rúk a neustále otáčanie sa ku mne. Keď bežali záverečné titulky a väčšina divákov sa zdvihla na odchod, my dvaja sme zostali sedieť, neschopní slova ani pohybu. Roman sa mi uprene zahľadel do očí. Jeho usmievavý pohľad som dôverne poznala, no zdal sa mi akýsi iný. Okrem láskavosti a kúsku šibalstva v ňom bolo aj čosi iné. Čosi, čo som tam dosiaľ nevidela.

„Zuzka, chcel by som ti niečo povedať,“ začal priškrtene.

Usmiala som sa a nedovolila mu pokračovať: „Ja viem.“

Prisala som sa mu na pery, bozkom sme si povedali oveľa viac než slovami, a zároveň uchránili naše dobre strážené tajomstvo pred vyzradením.

Z kina sme vyšli ruka v ruke, a tak to už zostalo. Naše kontakty ešte zintenzívneli. Neprešiel deň, aby sme sa nestretli alebo si aspoň nezavolali.

Naše prvé milovanie bolo spontánne, nežné a krásne. Stalo sa to u nás doma v mojej dievčenskej izbe v jednu májovú sobotu, keď rodičia odišli na víkend na chatu. Spočiatku sa zdráhali nechať ma doma samu, ale napokon som počula, ako mama presvedčila otca: „Nemôžeme ju donekonečna strážiť, už je dospelá. Musí vedieť, čo robí a niesť zodpovednosť za dôsledky svojich rozhodnutí.“

Keď odišli, pozvala som Romana k nám. Bol nádherný slnečný deň. Príroda sa prebúdzala k novému životu, čas lásky ohlasovali svojím spevom vtáci aj lupene kvetov, kvitnúcich na lúkach i na stromoch. Horela som nedočkavosťou. Tušila som, že sa to stane, obaja sme to tušili a obaja sme to aj chceli. Túžila som po Romanovi a nemohla som sa dočkať chvíle, keď v jeho náručí zabudnem na celý svet. A predsa sa ma v okamihu, keď sme stáli zoči-voči pripravení oddať sa vzájomnej rozkoši, zmocnila nervozita a pochybnosti. Čo ak niečo pokazím? Čo ak sa mi to nebude páčiť? Alebo jemu? Len čo sa však Roman ku mne privinul a nežne ma pohladil po tvári, pochopila som, že všetky obavy boli zbytočné. Naše telá si vyslali potrebné signály a vyšli si dokonale v ústrety. A tak keď sa ma spýtal, či to nebolí a či nemá spomaliť, povzbudila som ho. Počiatočná bolesť pominula a ja som sa pohojdávala na vlnách blaženosti. Bol to jeden z najkrajších zážitkov v mojom živote, z kategórie tých, ktoré mi z pamäti môže vymazať len jej úplná strata. Od toho dňa som mala pocit, že nekráčam, ale vznášam sa niekoľko centimetrov nad zemou, špičkami sa len občas nepatrne dotknem povrchu a potom sa odrážam a vznášam až k oblakom.

Ani neviem akým zázrakom som prežila posledný ročník štúdia a napísala diplomovku. Žiadna skúška nebola pre mňa dôležitejšia ako skúška, ktorú sme skladali z našej vzájomnej lásky. A možno práve tá viedla aj moje študentské kroky a chránila ma akýmsi neviditeľným závojom, ktorý zrejme učaroval aj pedagógom, a tak ma nechali spraviť aj poslednú štátnicu.

Keď sme promovali, bola som už tehotná. Hoci moji rodičia si Romana obľúbili, pamätám sa, že otec tým zistením nebol nadšený. Keď som sa raz v noci vybrala na prieskum chladničky, vypočula som si jeho rozhovor s mamou.

„Hádam si nemyslíš, že sa dvadsaťtriročné dievča bude hrať so svojím priateľom Človeče, nehnevaj sa. Už si zabudol, aké to bolo, keď sme boli mladí?“

„Pravdaže som nezabudol, ale...“

„Tak v čom je problém? Máš niečo proti Romanovi? Podľa mňa je to slušný chlapec,“ bránila mama môjho budúceho ženícha.

„Nie, ale... mohli ešte počkať, veď len teraz dokončili školu.“

„No a čo? Tak si to Zuzka odkrúti teraz a po materskej nastúpi do práce.“

„Kto ju zamestná, keď nebude mať žiadnu prax?“ lamentoval otec ďalej.

„Nevymýšľaj, to je úplne jedno. Ženy, ktoré sa vracajú po materskej do práce, mávajú problémy aj vtedy, keď už predtým boli zamestnané. Povedz mi, o čo sú na tom lepšie dievčatá, ktoré hneď po skončení štúdia odchádzajú do Anglicka robiť aupairky?“ argumentovala mama.

„Ale... aspoň sa vracajú s dobrou angličtinou,“ nedal sa presvedčiť otec.

„Prosím ťa, otec, prestaň!“ zahriakla ho mama. „Podľa mňa oveľa dôležitejšie ako mať dobrú angličtinu je mať dobrú rodinu. Nemyslíš?“

„Máš pravdu, mamička, ako zvyčajne.“ Otcovi buď došli argumenty, alebo ho mamine slová konečne obmäkčili. Predstava, že by sa jeho jediná dcéra mala zakrátko stať ženou iného muža, bola preňho ťažko stráviteľná. Nakoniec sa s tým vyrovnal a svoje úsilie zameral na vystrojenie svadby. Zostávalo však zdolať ešte jeden problém − zoznámiť sa s Romanovou rodinou.

Tŕpla som, ako ma jeho rodičia prijmú. Hoci Roman trávil u nás viac času ako na internáte, ja som ich dosiaľ poznala len z jeho rozprávania. Ukázalo sa, že som si robila zbytočné starosti. Boli to príjemní ľudia a srdečne ma prijali do rodiny. Romanova mladšia sestra Kika nedávno zmaturovala a podarilo sa jej urobiť prijímačky na ekonomickú univerzitu, takže sme okamžite našli spoločnú reč. Hoci brat sa s ňou podelil o podstatné informácie týkajúce sa štúdia, doplnila som ich o ďalšie detaily, ktoré Romanovi ako mužovi unikali. Od prvej chvíle sme si boli sympatické a zakrátko sa z nás stali veľmi dobré kamarátky. Moji rodičia si s Romanovými tiež priam neuveriteľne porozumeli. Mamy sa tešili na prvé vnúčatko a otcovia na spoločné víkendy na chate.

Zdalo sa mi, že sa stal zázrak a ja som dostala šancu byť jeho súčasťou. Mala som v rukách vysokoškolský diplom, po boku úžasného manžela a kedykoľvek som to potrebovala, boli mi naporúdzi milujúci rodičia, chápaví svokrovci, milá švagriná.

Keď sa nám o niekoľko mesiacov narodila krásna dcérka, mala som pocit, že mi k dokonalému šťastiu už nič nechýba. No vedela som, že žiadne šťastie netrvá večne a začala som sa báť, že niečo našu rodinnú idylu naruší...

„Nedarí sa ti?“ vytrhol ma zo spomienok Kvetkin hlas.

Potriasla som hlavou: „Len som sa zamyslela.“

Opäť som sa prinútila pozrieť na monitor a skoncentrovať sa na hodnotenia. Kandidátka pôsobila veľmi profesionálnym dojmom a na prijímací pohovor bola pripravená. Jej teoretické vedomosti aj praktické odborné zručnosti sú predpokladom kvalitného výkonu na danej pozícii... písala som, keď sa mi zrazu písmená pred očami roztancovali, až úplne zmizli. Nevidela som nič, len hmlu bielu ako mliečne sklo. Rýchlo som privrela viečka a mimovoľne vykríkla: „Došľaka!“

„Čo sa stalo?“ vystrašene sa spýtala Kvetka.

„Ale nič, len sa mi trochu zahmlilo pred očami,“ odvetila som naoko ľahostajne.

„A čuduješ sa?“ zareagovala. „Si prepracovaná. Celé dni sa naháňaš hore-dolu, čumíš do počítača alebo do papierov, musí sa ti občas zamariť. Mňa tiež v poslednom čase bolieva hlava.“

Prikryla som si dlaňami obe oči, pogúľala nimi na všetky strany a mierne zdvihla viečka. Pomedzi prsty som zbadala presvitať svetlo z monitora. Uf, vydýchla som si úľavou, keď som znovu videla.

„Asi máš pravdu,“ prisvedčila som, no vnútro mi nahlodávalo podozrenie. Spomenula som si totiž, že čosi podobné sa mi už stalo. Mohlo to byť približne pred rokom, keď som Vaneske pomáhala s domácou úlohou. Vtedy som tomu nepripisovala nijaký význam, no keď sa to teraz zopakovalo, znepokojilo ma to.

S vypätím zvyšných síl som sa vrátila k hodnoteniam. Poslala som ich finančnému riaditeľovi aj šéfke, pobalila si veci a pobrala sa na odchod.

„Šťastné a veselé, Kvetka, a drž firmu,“ rozlúčila som sa s kolegyňou, ktorá medzi sviatkami bude v práci.

„Uži si dovolenku, Zuzka, zaslúžiš si po celom roku oddych,“ zaželala mi dobrosrdečne.

„Ďakujem.“

„Príjemné sviatky!“ kričala som na kolegyne, prechádzajúc okolo otvorených dverí susedných kancelárií.

„Pekné sviatky aj tebe,“ ozvalo sa niekoľko nadšene znejúcich hlasov. Zvláštne, ako zmienka o blížiacich sa sviatkoch či víkende mení náladu, pomyslela som si. Ľudia sú s vidinou skorého voľna hneď veselší a povznesenejší, aj práca im ide akosi ľahšie od ruky. Keby to tak vždy bolo, povzdychla som si a vykročila do chladného podvečera.

Bolo pol piatej. S Romanom sme sa v POLUS-e mali stretnúť o piatej. Keďže sa neozval, chcela som prísť presne, aby nemusel na mňa čakať. Keď som sa ocitla vo víre predvianočného zhonu v uliciach mesta, vynadala som si, že sme si kúpu najdôležitejšieho darčeka pre Vanesku nechali na poslednú chvíľu. A bolo po sviatočnej nálade.

Ledva som sa natlačila do preplnenej električky. Stála som na schodíku, nalepená na telách spolucestujúcich. Práve vtedy mi zapípala prichádzajúca esemeska. Horko-ťažko sa mi podarilo vydolovať z kabelky mobil. No konečne, pomyslela som si pri pohľade na meno odosielateľa. Prepáč, ešte sedím na porade, prídem neskôr. R.

Hodila som mobil späť do tašky, spolu s davom nakupovaniachtivých ľudí som vystúpila a zamierila k obchodnému centru. Naťahovala som čas, prezerala si výzdobu a pestré výklady. Občas som vošla do niektorého z obchodov, ktoré ma zlákali zaujímavou ponukou predvianočných zliav. Najdlhšie som sa zdržala pri detskom oblečení. Bezmyšlienkovite som si obzerala kusy rôznych odevov, kým som nenatrafila na teplé pyžamko pre Vanesku. Bolo potlačené vzorom s rozkošnými malými myškami. Vezmem jej ho, okamžite som sa rozhodla. Vzápätí mi zrak padol na mikinu smotanovej farby s kapucňou. Vrhla som sa k nej a pozorne si ju prezrela. Bola príjemne mäkučká a iste bude aj teplá. Také niečo sa Vaneske na horách určite zíde. Navyše sa poteší, že bude mať na sebe niečo nové. Predstava jej rozžiarených očiek mi vyvolala úsmev na tvári, ktorý mi však pri pohľade na zástup kupujúcich pred pokladnicami zmrzol. Dúfala som, že kým budem čakať v rade, Roman stihne doraziť.

Keď som konečne vyšla z preplneného obchodu, ručičky hodín sa blížili k šiestej. Náhlila som sa k predajni so športovými potrebami, pred ktorou sme sa mali stretnúť. Bola som si takmer istá, že tam už nervózne podupkáva a nadáva, kde som sa zamotala. Mýlila som sa. Nebol tam. Darmo som naťahovala krk ako labuť, aby som ho zazrela ponad hlavy okoloidúcich. Určite bude vnútri, napadlo mi a vošla som dnu. Pohľadom som preletela celú predajňu, ale po Romanovi ani stopy.

„Môžem vám nejako pomôcť, madam?“ zdvorilo sa mi prihovoril mladý predavač.

„Ach, ďakujem...“ zahabkala som, „hľadám lyže pre dcéru. Len ešte čakám na manžela, mali sme sa stretnúť. Nebol tu náhodou?“ Stručne som mu opísala, ako Roman vyzerá.

„Žiaľ, nie,“ odvetil predavač a okamžite zmenil tému. „Koľko rokov má vaša dcérka?“

„Prosím?“ nechápavo som naňho fľochla.

„Vraveli ste, že hľadáte lyže pre dcéru. Kým príde manžel, ukážem vám najnovšie modely. Teraz ich máme v akcii. Tak koľko má rokov?“

„Desať.“

„Desať,“ zopakoval a položil mi ďalšiu otázku: „Už stála niekedy na lyžiach, alebo je vaša malá úplná začiatočníčka?“

„No... vlastne už sa lyžovala, ale nie je to žiadna pretekárka. Viete, ide mi hlavne o jej bezpečnosť.“

Predavač s chápavým úsmevom prikývol: „Poďte, prosím, za mnou.“

Poslušne som ho nasledovala k regálom s detskými lyžami, neustále sa obzerajúc smerom k vchodu, či nezbadám Romana. Ochotný predajca ma však prinútil sústrediť sa na výber lyží.

„Pre začiatok neodporúčam lyže s veľkým karvingovým vykrojením, mohlo by jej to prekážať pri pluhovaní. Tieto majú mäkkú penovú konštrukciu a ľahko sa ovládajú,“ podával mi vybraný model.

„Zdajú sa mi príliš dlhé,“ namietla som, keď som si ich pozorne obzrela.

„Mali by jej byť asi tak po bradu. Škoda, že ste ju nevzali so sebou, aby si ich primerala a vyskúšala aj veľkosť topánok.“

„Viem, ale má to byť prekvapenie pod stromček.“

„Chápem,“ prikývol a znovu sa usmial. „Koľko meria?“

„Meter štyridsať,“ odvetila som bez zaváhania.

„Tak potom by jej mali byť akurát, alebo... máme tu ešte jeden model, ktorý je síce o čosi drahší, ale má špeciálny dizajn ako stvorený pre malú lyžiarku. Skúste, aké sú ľahké,“ strkal mi do ruky lyže s bielo-cyklámenovým geometrickým vzorom. „Určite sa jej budú páčiť,“ znalecky ma presviedčal.

„Koľko stoja?“

„Dvesto eur, ale naozaj sú najlepšie na trhu. A môžem vám k nim ponúknuť aj túto prilbu,“ podal mi prilbu, farebne ladiacu s lyžami. „Na tú by ste nemali zabudnúť... kvôli bezpečnosti,“ dodal, zdôrazňujúc moju prvú požiadavku.

„Ďakujem, prilbu už má.“

Odložil ju nabok a nechal ma, nech si pokojne prezriem oba ponúkané modely lyží. Nerozhodne som prebiehala pohľadom z jedných na druhé a bezradne sa obracala k vchodu do predajne.

Po chvíli sa ma predavač opýtal: „Tak ktorým dáte prednosť?“

„Ja... neviem sa rozhodnúť. Rada by som sa poradila s manželom.“ Siahla som do kabelky. Práve v tej chvíli sa mobil rozozvučal. „Prepáčte,“ ospravedlnila som sa a kúsok poodstúpila.

„Ahoj, Zuzka, kde si?“ začula som v telefóne Romanov hlas. „Už som doma, a teba nikde. Ani Vaneska tu nie je.“

Zdalo sa mi, že zle počujem. „Ako to, že kde som? Predsa v POLUS-e, čakám na teba, ako sme sa dohodli. Zabudol si? A Vaneska je u našich.“

„Dofrasa, lyže!“ konečne mu zaplo. „Prepáč, Zuzka, celkom mi to vyletelo z hlavy. Ja... mal som ten míting a zdržal som sa. Potom som mal ešte... neplánované stretnutie,“ vyhováral sa.

„Tipnem si. Malo to stretnutie tmavé kučeravé vlasy?“

V telefóne najprv nastalo ticho, potom sa Roman ozval: „Uhádla si, malo to tmavé vlasy.“

Zalapala som po dychu, no keď pokračoval, pochopila som, že si zo mňa uťahuje: „Ale nie kučeravé. Rovné a prešedivené.“

Domyslela som si, že hovorí o svojom šéfovi.

„Zuzka, hádam by si nežiarlila. Veď vieš, že pre mňa existuješ len ty a Vaneska,“ dodal ako zvyčajne, no dnes mi to znelo akosi nepresvedčivo.

„Viem, zakaždým tak hovoríš. Ale ľudia nie vždy vravia to, čo naozaj cítia.“

„Ty mi neveríš?“ opýtal sa pobúrene.

Neodpovedala som.

„Naozaj ma to mrzí. Čo mám spraviť, aby si mi odpustila?“ Skôr než som stihla zareagovať, navrhol: „Počkaj na mňa. Okamžite sadám do auta a idem po teba.“

„Tak dobre, ale ponáhľaj sa.“

2)

Pootvorila som okno azhlboka sa nadýchla mrazivého horského vzduchu. Jeho vôňa vomne evokovala čosi známezdávnych čias. Zavrela som oči, vdychovala svieži vzduch apokúšala sa vyvolať spomienky naškolské lyžiarske zájazdy či lyžovačky snašimi. No nevedela som si vybaviť, čo mi tá vôňa pripomína. Len som tušila, že je to niečo príjemné, čo ma napĺňa blaženým pocitom.

Pozrela som von oknom. Poneďalekej ceste prechádzalo zásobovacie auto, starší pán sa vparku prechádzal soštvornohým miláčikom aokolo kontajnerov pribudove naproti sa obšmietala mačka. Ráno nahorách má zvláštne čaro. Hoci itusa začínal nový deň, všetko bolo akési spomalené, pokojné atiché. Priam som zadržala dych, aby som tú čarovnú chvíľu nenarušila.

Náhle ma upútala povedomá postava, kráčajúca zasneženou cestičkou kpenziónu. Lepšie som sa prizrela aspoznala vnej majiteľku. Bola to pevne stavaná dáma, sršiaca zdravím aživotným optimizmom. Zbadala ma zaoknom azamávala mi. Odkývala som jej. Keď sme včera večer pricestovali, jej manžel nás vítal už pridverách. Usmiata majiteľka nás čakala narecepcii, alen čo sme sobidvoma prehodili zopár úvodných viet, pochopili sme, že sme sa rozhodli správne premalý rodinný penzión namiesto veľkého anonymného hotela. Ich prívetivosť asrdečnosť vtomto sviatočnom období ešte znásobovali atmosféru ľudskej spolupatričnosti. No tušila som, že svojimi povahami spríjemnia návštevníkom pobyt vktoromkoľvek ročnom období.

„Mami... ty si už hore?“ vyrušila ma zozamyslenia rozospatá Vaneska.

„Áno, aty čo nespíš?“ zašepkala som, aby som nezobudila Romana.

Bezradne som pozrela naRomana.

„Amalá to zvládne?“

Table of Contents

Start

1 )

2 )