Start

Katarína Tholtová

Papierové bábiky

Text © 2013 by Katarína Tholtová

Jacket design © 2013 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Redigoval Jaroslav Hochel.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 423. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3534-2

Osudom človeka je jeho povaha.

Herakleitos z Efezu

1

Prišiel september, no rok sa ešte stále nevyliečil z horúčok, čo ma rozhodne neteší. Na leto nemám náladu, nemám náladu na teplo, zmrzlinu, minisukne, upotených spolucestujúcich v mestskej hromadnej doprave, prázdninujúcich študentov, samotné prázdniny. Nemám náladu vôbec na nič. Je takmer jedenásť hodín letného času, takého letného, až sa všetci, ktorí tomu príbehu veria, túžia vrátiť v čase a dohovoriť Adamovi a Eve, že jedno hlúpe jablko naozaj nestojí za to, aby sa v týchto horúčavách zohrievali ešte aj zbytočnými sukňami, šortkami a tričkami. V móde by sa malo objaviť oblečenie pozošívané zo stoviek maličkých ventilátorov.

Rýchlym krokom sa presúvam od obchodného domu k budove, ktorá sa čoskoro stane mojím pracoviskom. Cestou stretnem susedku a pozdravím ju. Čosi mi odpovie. Asi len: „Dobrý deň, to je ale teplo“ alebo: „Dobrý deň, ako sa máte?“ Počujem ju celkom zreteľne, no akoby som jej nerozumela. Usmejem sa a pokrčím plecami. Vhodná odpoveď na mnohé otázky. Ak sa pýtala, ako sa mám, ako prázdninujem, koľko je hodín alebo čo babkin cholesterol, moja reakcia bola viac-menej v poriadku.

Susedka ide ďalej. Možno mi práve oznámila, že sa priamo na mňa rúti malý meteorit, ktorý ma vbije do zeme – zostane po mne len kráter a zajtra budú všetci nadávať na katastrofálny stav bratislavských chodníkov. To by sa mi hodilo.

Takto sa mi darí celý deň. Ráno som si naliala mlieko do minerálky a horúcu kávu do úst. Keď som zjedla jogurt, téglik som vložila do umývačky riadu a lyžička skončila v koši. Zuby som si takmer umyla indulonou. Čudujem sa, že som z domu neodišla v papučiach.

O chvíľu vojdem do kaviarne a pozdravím budúceho šéfa, ktorý ma zavedie do malej miestnosti za barom. Stáva sa z nej kancelária. Podá mi zmluvu, chvíľu predstieram, že ju čítam.

Možno je to najnevýhodnejšia zmluva v histórii ľudstva. Možno podpisujem prísľub, že sa nechám vykorisťovať, že budem pracovať dvadsaťštyri hodín denne bez nároku na mzdu alebo niečo podobné. Pomaly obraciam listy a slovám rozumiem ako integrálom a deriváciám na strednej škole. Nájdem čiaru, nad ktorou sa má objaviť môj autogram. Konečne si spomeniem na svoje priezvisko. Podpis zvládnem len vďaka tomu, že som ho na gymnáziu usilovne trénovala pri falšovaní ospravedlneniek. Pôvodne bol mamin, postupne som ho adoptovala.

Odovzdám zmluvu šéfovi a už nie je potenciálny. Podáme si ruky. Šimon. Anna. Nasilu sa usmejem. Vysvetlím mu, že nemôžem hneď zostať, musím si ešte čosi vybaviť. Trochu frfle, no napokon súhlasí. Našťastie pre mňa a nanešťastie preňho som momentálne jeho jediná možnosť.

Vrátim sa domov. Odomknem dvere, no aj keby neboli zamknuté, vedela by som, že byt je prázdny. V konečnej zostave zahŕňajúcej mamu, otca, sestru a mňa žijeme spolu dvadsaťjeden rokov. Každý má svoje vône, svoje zvuky, predmety, čo k nemu neodmysliteľne patria. Grétu, moju sestru, prezradí pach laku na nechty a hlasy postáv z amerických seriálov, v ktorých deti vyzerajú na dvadsaťpäť a ich rodičia na tridsať. Mamu spoznám podľa vône kávy a tradičného parfumu a podľa francúzskych pesničiek. Keď je doma otec, začujem už od dverí televízne noviny v angličtine, zacítim tričko prepotené v posilňovni a zbadám dózy so srvátkovými proteínmi a s omega-3 mastnými kyselinami. Vlastné pachy a zvuky nepoznám, no predstavujem si, že okolo mňa od detstva väčšinou vonia a šuští papier.

Teraz necítim nič mimoriadne, len akúsi pretrvávajúcu vôňu, našu stálu spolubývajúcu. Rodičia sú v práci a Gréta v škole. Zastanem v obývačke a rozhliadnem sa. Tuším, že ju dlho neuvidím. Zbežne si prezriem predmety, ktoré nechali moji príbuzní na stole. Špinavý čajník a tri šálky s tanierikmi, misku so zvyškom ovsených vločiek, tanier, dva vatové tampóny napustené odlakovačom, niekoľko párov náušníc, čo postúpili do užšieho výberu, no nakoniec sa na dnešok predsa len nehodili, a zabudnutý mobilný telefón. Od nástupu puberty som si pravidelne opakovala, že u mňa to celkom isto takto vyzerať nebude. Budem mať všade poriadok.

Keď opúšťam panelák, najradšej by som sa rozbehla, no s napchatým ruksakom na chrbte a veľkou cestovnou taškou v ruke to nejde. Oba kusy batožiny sú zaťažené najmä knihami. Cestou na zastávku ešte oťažievajú, akoby v priebehu tých niekoľkých minút každý z autorov dopísal do tej svojej aspoň sto strán. Nastúpim do trolejbusu a vystúpim na správnej zastávke, úplne automaticky. Je to zvyčajná zastávka; keby som mala prísť na inú, zablúdila by som. Všetko nacvičené ma dnes zachraňuje.

„Slečna, nemáte to ťažké?“ opýta sa ma okoloidúci muž.

„Mám,“ povzdychnem si; tak ako každý sa rada občas poľutujem. Idem ďalej, a keď sa obzriem, všimnem si, že na mňa stále začudovane pozerá. Až vtedy si uvedomím, že som nepochopila jeho otázku a on nepochopil moju odpoveď.

Keď dorazím do kaviarne Barik, pozdravím čašníčku, ktorá ma má zaškoliť.

„Vitaj v pekle,“ povzbudí ma. Ani sa nepokúša stíšiť hlas, aby ju majiteľ nepočul. Keďže mám zajtra prevziať jej miesto, je jej ukradnutý.

Čoskoro sa spoza baru vynorí Šimon a zamračí sa na moju batožinu.

„Toto tu nemôže byť!“

„Ale teraz to nemám kam uložiť,“ zahabkám.

„Strhnem ti to z platu,“ oznámi mi.

Netuším, čo má na mysli, ale nebránim sa, nemám to v povahe, nemám náladu hádať sa.

„To budeš počuť často,“ povie moja už takmer predchodkyňa.

Uložím všetko, čo mám so sebou, pod stolík v miestnosti za barom. Šimon ma informuje, že dnes pracujem zadarmo, lebo aj tak nič neviem a nebude zo mňa nijaký úžitok. Prikývnem. Čo mi zostáva? Rozhodla som sa tu existovať za akýchkoľvek podmienok.

Ivana, už takmer bývalá čašníčka, mi vysvetlí číslovanie stolov a k jednému odbehne. Kým prijíma objednávku, usilujem sa zapamätať si, čo ma práve naučila. Keď sa vráti, načapuje dve veľké kofoly a pripraví kávu.

„Odnesieš im to?“ opýta sa a ukáže na nachystanú tácku.

Prikývnem a zhlboka sa nadýchnem. Keď sa ma kedysi pýtali, čím chcem byť, keď vyrastiem, odpovedala som: „Neviem, ale určite nie chirurgičkou ani čašníčkou.“ Odjakživa sa mi trasú ruky.

Ivana sa obráti a začne ukladať do chladničky akési fľaše, no Šimon ma stále sleduje. Uchopím tácku oboma rukami. Nemôže ma vyhodiť. Predstavujem si, že robím čašníčku už roky, že je to obyčajná každodenná rutina. Nemôže ma vyhodiť. Som tam úplne sama, nikto ma nevidí. Nemôže ma vyhodiť. Usilujem sa premeniť na úplne iné dievča, na také, ktoré neznervóznie, keď sa naň pozerá cudzí človek. Nemôže, nemôže, nemôže ma vyhodiť.

Predstavy pomáhajú. Trochu. Zodvihnem tácku, na chvíľu sa dostanem do známeho kŕča a zachvejem sa, no našťastie to hneď prejde.

„Rýchlejšie, rýchlejšie,“ zasyčí Šimon, keď sa vrátim za bar.

Napäto zatína päste a uprene ma pozoruje, akoby som bola dostihový kôň, na ktorého stavil mimoriadne veľa peňazí. Onedlho našťastie odíde za inými povinnosťami a v Bariku zostanem sama s Ivanou. Po tom, čo sa naučím obsluhovať kávovar, po tom, čo si osvojím zloženie najzákladnejších miešaných nápojov, po tom, čo rozbijem dva poháre a šálku, po tom, čo ma rozbolia nohy, ruky a hlava, odíde z kaviarne posledný zákazník. Upraceme, vypneme počítače, spustíme alarm, zhasneme svetlá a zamkneme za sebou dvere.

„Nemáš pre mňa ešte nejaké rady?“ opýtam sa Ivany, lebo zajtra tam už budem sama.

„Hej, jednu. Daj výpoveď.“

Netuším, čo spôsobilo jej postoj k Šimonovi a k tejto práci, no cítiť ho z každej jej vety, z každého pohľadu. Bojím sa opýtať, tak mlčím. Veď čoskoro na to prídem sama.

Rozlúčime sa, no ja zostanem stáť pred dverami. Držím cestovnú tašku a z pleca mi visí ruksak. Nikto netuší, kde som. Priatelia, sestra ani rodičia nič nevedia. Nechce sa mi nič vysvetľovať a izolácia od všetkých, ktorú som si v posledných mesiacoch vytvorila, sa nedá len tak prekonať, takže nemám komu zavolať, nemám kam ísť. Pozriem na kľúč, čo stískam v ruke, a napadne mi to najbláznivejšie riešenie.

Zakradnem sa ku dverám kaviarne a opatrne odomknem. Cítim sa ako zlodej pri prvom vlámaní. Roztrasenou rukou otvorím bielu škatuľku s alarmom, naťukám kód a som si istá, že ma neposlúchne, že sa rozhučí na celú ulicu a prezradí ma. No on len párkrát pípne a potom sa utíši. Vydýchnem si. Bojím sa zažať lampy, tak si svietim mobilným telefónom. Pomyslím si, že Šimon by ma zabil, keby som niečo rozbila. No potom mi napadne, že by sa možno potešil, že mi má čo strhnúť z platu. Vojdem do miestnosti za barom a spravím z nej spálňu. Pod hlavu si položím poskladané džínsy a prikryjem sa mikinou, ktorú som vytiahla zo sestrinej skrine. Bude zúriť, ak to zistí, na svoje oblečenie je mimoriadne citlivá, i keď cudzie si podľa potreby berie rada.

Váham, či mám nechať otvorené dvere medzi miestnosťou a kaviarňou. Cítila by som sa bezpečnejšie, keby som ich zavrela, no napokon to neurobím. Takto si budem môcť overiť, že nikto nevošiel dnu, kedykoľvek otvorím oči. Hádam ma pohľad na prázdnu kaviareň zakaždým upokojí.

Šimon príde najskôr o ôsmej, tak si nastavím budík na siedmu. Potom druhý na sedem tridsať, pre istotu. Okolo mňa je tá najtmavšia tma, akú som kedy videla. Určite sa všetky predchádzajúce noci šetrila nadnes. Zavriem oči, no stále sa trasiem. Som taká nervózna, až mám pocit, že mi srdce tiká ako bomba. Tik-tik. Tik-tik, tik-tik. Tik-tik, tik-tik, tik-tiktiktiktiktiktiktiktiktik... Buď zaspím, alebo explodujem. Potom prídu nočné mory alebo možno predstavy – nerozoznám spánok od bdenia.

Rozzúrený Šimon ma vyhadzuje von oknom.

Moji rodičia volajú na políciu a hlásia, že som nezvestná.

Policajt otvorí dvere, svieti mi baterkou do tváre, zatýka ma za nepovolené vniknutie.

Zaspávam, zobúdzam sa, zaspávam, zobúdzam sa. Sníva sa mi o chlapcovi, ktorého som tu dnes videla čítať knihu Irvinga Stona Smäd po živote, spomínam si, že aj ty ju máš rád, a v sne, v ktorom sa, ako sa to v snoch zvyčajne deje, úplne nelogicky spoja dvaja rozdielni ľudia, zlejú sa dohromady, ten chlapec čaká na frajerku, akoby si ty čakal na mňa. V tom sne ho ona osloví Vincent, to si asi moje nevedomie vybralo zo spomínanej knižky, veď je predsa o slávnom maliarovi Vincentovi van Goghovi. Snívam a je to, akoby sa vrátil čas, akoby si bol zase tu, no, žiaľ, stále sa zobúdzam, stále kontrolujem čas na mobilnom telefóne a stále mám pocit, že už musím vstávať. Spomeniem si na úryvok z knihy, ktorú mi ktosi daroval, keď som sa dostala na vysokú školu, volala sa tuším Prozac Nation alebo tak nejako. Autorky sa pýtali, ako došlo k tomu, že sa zbláznila. Nezišlo jej na um nič iné, len citovať Hemingwayovu postavu po bankrote: Postupne a potom náhle.

2

Večer, keď sa Zuzka aVincent zoznámili, sa začal nudne atak sa mal aj skončiť. Bol prvý sviatok vianočný adva dni vkruhu rodiny Zuzku ajej sestru Rebeku nadobro otrávili; zúfalo túžili vymeniť kapustnicu azemiakový šalát zaniečo svyšším obsahom alkoholu.

Štedrý večer ešte strávili, ako sa patrí. Okná vyumývané, koberce vyčistené, takmer všetok neporiadok sa kamsi schoval ariad šetrený navzácne príležitosti sa ocitol nastole. Tukové bunky jasali, tie nervové boli vystrašené. Mama chaoticky pobehovala pokuchyni asem-tam niekoho zaslúžene okríkla. Otca zato, že sa vybral nakupovať darčeky 24. decembra tesne predobedom, Zuzku, pretože pridlho vyspávala, Rebeku, lebo kvantá jej oblečenia sa povaľovali pocelom byte. Jej nákupná mánia privádzala ju irodičov namizinu. Zuzka už dávno premenovala štvorcové metre našvorcové, lebo prečasté návštevy obchodov soblečením bola jej sestra permanentne švorc. Všetci sa tvárili, že robia čosi užitočné, stres bol tradičnou súčasťou Vianoc. Kto mu nepodľahol, kazil atmosféru.

„Stará mama mešká,“ šepla Rebeka, ktorá predstierala, že leští poháre, predZuzkou, ktorá predstierala, že utiera prach.

Obe tušili, že ochvíľu sa zase potvrdí, že rodina je základnou jednotkou šialenstva.

„Kto neskoro chodí, kratšie trpí,“ odvetila Zuzka.

Rebeka sa zasmiala azapla televízor.

„Asi mám zásadné nedostatky vhistorických vedomostiach, keď ma šokuje, že seriál Xena má vianočnú epizódu,“ konštatovala.

Zuzka sa zatiaľ rozhodla využiť sviatky narozširovanie poznatkov, získavanie nových zručností, obohacovanie aprehlbovanie vedomostí. Naučila sa zohrievať medovinu. Práve si pripíjala sosestrou, keď zazvonil zvonček.

„Si nejaká kostnatá!“ povedala Zuzke stará mama namiesto pozdravu. Keby naozaj schudla vždy, keď to onej rodinní príslušníci tvrdili, už by sa bola načisto pominula.

Stará mama sa vyzula, vyzliekla si kabát apobrala sa doobývačky.

„To máte jedličku alebo borovičku?“ opýtala sa anechápala, prečo sa všetci smejú.

„Potrebovala by som nahrať cédečku,“ ozvala sa znova. „Požičala mi ju kamarátka. Vedeli by ste to?“

Rebeka náhle zatúžila pomôcť mame vkuchyni, tak cédečko prischlo Zuzke. Strčila ho dopočítača. Stará mama si knej prisadla ahľadela jej cezplece.

„No avy mi ani nekúpite ten Fejsbuk!“ vyčítala jej. Zuzka dúfala, že im pán Zuckerberg dá zľavu, päťdesiat miliárd našetrených určite nemali.

„Čo znamená burn?“ opýtala sa stará mama.

„Napáliť,“ odpovedala Zuzka.

„Akože nasrať?“ zakričala mama zkuchyne.

Stará mama očervenela apokrútila hlavou; krútila ňou často, akoby to bol nejaký tik, ktorým reagovala navšetko, čo niekto zjej nepodarených príbuzných povedal či urobil. Chcela zabrániť tomu, aby všetci jej potomkovia zhoreli vpekle, no tušila, že sa jej to nedarí. Bola ztoho, ako im často pripomínala, veľmi smutná.

Ponapálení cédečka aabsolvovaní večere si všetci sadli podstromček kbalíčkom, ako keď boli dievčatá malé, no nebolo to ono. Kedysi išli naŠtedrý večer najprv kbabinke, potom kstarej mame, vyzdvihli si unich darčeky, vyjedli medovníky amedvedie labky, napokon sa vrátili domov. Keď odchádzali natieto návštevy, mama vždy musela ísť ešte cikať – otca sdcérami poslala dole doauta, vraj zanimi ochvíľu príde. Opár minút dobehla ausadila sa naprednom sedadle. Všetci spolu navštívili starých rodičov, vrátili sa domov apodrozsvieteným stromčekom našli darčeky. Bola to mágia, naozaj musel medzičasom prísť Ježiško, veď ako inak by sa tam tie farebné škatule aozdobné tašky dostali, kým boli preč?

Tentoraz Zuzka videla, ako podstromček poukladala darčeky najprv sestra, potom mama, anapokon sa ich vybral nakúpiť otec.

„Zabalíš to, prosím ťa? Musím krájať zemiaky našalát,“ strčila jej mama doruky kozmetický balíček preRebeku.

Mágia sa navždy stratila.

Povečeri sa všetci vrhli podstromček. Zuzkina sestra sa dorozbaľovania pustila ako prvá.

„Mrte!“ ohodnotila darček odotca.

„Ledva som pochopil význam slova haluz, už je tu mrte,“ konštatoval smutne.

„My sme to vždy redigovali nakonár,“ ozvala sa mama.

Stará mama nevedela, čo to čudné slovo znamená, tak sa preistotu zatvárila pohoršene, keby to náhodou bolo čosi neslušné. Keď boli darčeky porozbaľované, odišla aostatní si pustili televízor.

„Odvolávám, co jsem odvolal, aslibuji, co jsem slíbil!“ ozval sa kráľ, aspoň ten bol úplne rovnaký ako vdetstve. Už vten deň sa sestry dohodli, že zajtrajšok strávia inak.

„Zuza!“ začula nadruhý deň Zuzka zkúta bytu dostatočne vzdialeného nato, aby Rebeke umožnil beztrestne si zavrieskať. Tak ju volala len ona. Prevšetkých ostatných bola Zuzka, Zuzanka alebo aspoň Zuzana. Ale preňu jedine Zuza. Sestrisko. No vten deň, vtú noc boli sestričky. Keď sa odnich očakávalo, že budú tráviť čas srodinou, vyberali si znej to najmenšie zlo. Sestra si vybrala ju aona sestru.

„Choďte naprieskum,“ hovorili im kedysi rodičia, keď sa ich chceli nachvíľu zbaviť. Toľkokrát im nato naleteli, že mali dôkladne preskúmanú celú Bratislavu, kde odnarodenia bývali, Oravu, kam chodili navštevovať príbuzných, Cerovú, kde mali chatu, niekoľko chorvátskych miest, vktorých trávili letné dovolenky, azopár lyžiarskych stredísk, kde trávili tie zimné.

„Poďme naprieskum,“ navrhla vten deň Rebeka. Aišli. To sa už prezmenu chceli ony zbaviť rodičov. Očakávali, že všetky krčmy budú zatvorené, tak sa prinajhoršom aspoň prejdú pomeste azapália si. To sa doma nesmelo.

Niečo bolo predsa len otvorené, vošli dnu, sadli si aobjednali. Nemali sa očom rozprávať, neboli si blízke, tajomstvá si nehovorili aostatné bolo nezaujímavé. Tak hrali tisíc verzií jednej hry.

Meno, mesto, zviera, vec, spisovateľ.

Meno, mesto, zviera, vec, kapela.

Meno, mesto, zviera, vec, drink.

Meno, mesto...

Popritom popíjali, pofajčievali. Zuzka sa nevyznala vkapelách aRebeka vspisovateľoch. Zuzka tvrdila, že Subways neexistujú. Sestra bola presvedčená, že Cortázara si vymyslela. Prehrávali nastriedačku. Čo sa týka vedomostí odrinkoch, obidve boli kapacity. To bolo najzaujímavejšie. Vždy mali obe odpoveď naporúdzi, išlo len oto, ktorá ju rýchlejšie napíše.

Nájsť otvorenú krčmu bol zázrak, všetci noční pátrači našli tú istú. Stoly boli obsadené, ba priam preťažené. Prijednom znich sedel sVincentom Denis. Pokukával poRebeke. Vincent pokukával poZuzke, ale ona si to nevšimla.

Vanda, Varšava, vydra, vrecúško, Vonnegut.

Denis pil tvrdé, aby si dodal odvahu. Vincent ešte nie.

Hana, Humenné, homár, hák, Hemingway. ARebeka sa hnevala, že nestihla napísať Homéra. Ači sa havo ráta. Všetko sa rátalo, Zuzka jej všetko uznala. Už sa naučila, že nahnevať cholerických príbuzných sa neoplatí. Takých treba nechať vyhrať aje dobre. OHomérovi sa kedysi učili vškole. Bola štvrtáčka navysokej, Zuzka tretiačka. Vjej prípade dočasne aj posledňáčka, ale to vtedy ešte nevedela.

Kapela naF, kapela naF, rozmýšľala Zuzka. Zvieraťom bola vždy fretka. Všetci dávali fretku. Vtedy išiel Denis natoaletu. Keď sa vracal, prisadol si kdievčatám. (Foo Fighters! napadlo Zuzke.) Zoznámil sa snimi, sobomi. Zuzkino meno okamžite zabudol. Pristole už bola navyše aVincent pritom druhom sám. Ale nešla knemu. Nevedela, či chce, ale aj keby áno, hanbila by sa.

Anna, Albuquerque, ara, aktovka. Hrala sa sama. Apočúvala Denisa aRebeku. Vincent bol chvíľu sám, potom zrazu prinich, prisunul si stoličku, akeď sa blížila záverečná, všetci sa spolu vybrali pátrať poďalšom otvorenom podniku.

Vincent si vypýtal odRebeky číslo, odZuzky nie, hanbil sa, lebo nič nehovorila. Myslel si, že je nedostupná, ale ona sa hanbila ešte viac. Denis žiarlil. Myslel si, že jeho kamarát ide poRebeke. Nazáchode ho chcel zbiť, ale Vincent sa nebránil, tak to nebolo ono. Vysvetlili si to avrátili sa kstolu. Vincent sedel vedľa Rebeky aDenis vedľa Zuzky. Oni dvaja oproti sebe. Bola to len náhoda, no Denis bol už dosť naliaty, stratil schopnosť koordinácie, artikulácie asebakontroly apoňal to osobne. Hodil doVincenta poldecák, ktorý skončil naRebekinom tričku. Triezvejší zkamarátov poslal dievčatá preč, vraj to sDenisom vyrieši apríde zanimi. Presunuli sa dofajčiarskeho podniku, ktorý chceli už-už zavrieť, ale keď čašníkovi vysvetlili situáciu, zmiloval sa adovolil im objednať si jeden drink. Potom ich vyzdvihol Vincent ašli ďalej. Tour de krčmy otvorené naVianoce.

Tá ďalšia bola dosť nóbl, ale Zuzka mala vpeňaženke celý darček odJežiška auž nebola najtriezvejšia, tak jej to bolo jedno. Ani tam sa nefajčilo, vždy museli ísť von. Vincent aZuzka. Rebeka už fajčiť nechcela, lebo keď veľa pila, nechutilo jej to. Takže šli len oni dvaja aodohrala sa ich prvá skutočná konverzácia. Až príliš skutočná. Vovodke je pravdy priveľa.

Počas ikstej fajčiarskej vychádzky prišiel kZuzke akýsi bezdomovec. Vincent zostal vnútri. Keď cezsklo videl, že sa jej prihovoril, vybehol von azozadu ju objal. Aby to vyzeralo, že sú frajeri. Zuzka bola najprv prekvapená, potom zistila, že jej to je nečakane príjemné.

„Buď naňu dobrý, staraj sa oňu,“ poučoval Vincenta bezdomovec. Zuzka sa ho oniečom snažila presvedčiť, no už nikdy si nespomenula očom. Znejakého dôvodu sa jej zdal neskutočne zaujímavý, ikeď ten dôvod sa pravdepodobne dal odmerať vdecilitroch. Apáčilo sa jej to „staraj sa oňu“, čo odporučil Vincentovi. Aon sa naozaj staral. Vurčitej fáze to vlastne bolo už nevyhnutné.

Bezdomovec tam už nebol. Zuzka pátrala pohľadom poRebeke aVincentovi, no nikde ich nenašla.

Okno.

„Čakám nasestru,“ vykoktala Zuzka, nasvoje prekvapenie relatívne pohotovo.