Zmluva podľa Paganiniho
Date: 2016-08-01T22:00:00+00:00
Description: Niektoré zmluvy nezruší ani smrť...
Publisher: Ikar

ZMLUVA PODĽA

PAGANINIHO

Lars Kepler

PAGANINIKONTRAKTET

Copyright © 2010 by Lars Kepler

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Slovak language by arrangement with Bonnier

Group Agency, Stockholm, Sweden

Translation © 2011 by Mária Bratová

Jacket design © 2010 by Hummingbirds

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2527-5

Vládlo bezvetrie, keď bezcieľne sa plaviaca jachta dorazila k jednému z ostrovčekov Jungrufjärdenu južne od Štokholmu. Tmavomodré more sa pohybovalo ospalo a mäkko ako jemná hmla.

Starec na člne privesloval k jachte, a hoci tušil, že odpovede sa nedočká, predsa len pár ráz nahlas zakričal. Už takmer hodinu pozoroval z brehu, ako ju pomalý spodný prúd nesie k ostrovčekom.

Muž privesloval k boku lode. Vytiahol veslá, čln priviazal k železným schodíkom, vyštveral sa po nich a preliezol zábradlie. Uprostred kormy stálo ružové ležadlo. Muž na chvíľu zastal a počúval, či nezačuje nejaký zvuk. Nič sa však neozvalo, a tak otvoril zasklené dvere a zišiel po niekoľkých schodoch do salónika. Cez veľké okno prenikalo sivé svetlo a osvetľovalo zariadenie z lakovaného tikového dreva aj tmavomodré poťahy na sedačke. Pokračoval dolu po širokých schodoch obložených lešteným drevom, popri tmavom kuchynskom kúte, kúpeľni až do veľkej kajuty. Z malého okienka pod strechou prenikalo jemné svetlo na širokú posteľ v tvare hrotu šípa. O jej priečelie sa opierala mladá žena v džínsovej bunde v čudne uvoľnenej polohe. Nohy mala doširoka roztiahnuté, jedna ruka spočívala na ružovej poduške. Uprene civela starcovi rovno do očí. Na vážnej tvári sa jej zračilo zdesenie.

Starcovi chvíľu trvalo, kým pochopil, že je mŕtva.

V dlhých čiernych vlasoch mala pripevnenú ozdobu v tvare bielej holubice. Holubice mieru.

Keď starý muž podišiel k nej a dotkol sa jej líca, hlava jej klesla dopredu, z úst vytryskol tenký pramienok vody a stekal po brade.

Slovo muziké značí v podstate umenie múz a pochádza z gréckeho mýtu o deviatich Apolónových družkách. Všetky boli dcérami mocného Dia a titanky Mnemosyné, bohyne pamäti. Múza hudby Euterpa sa zvyčajne zobrazuje s flautou a jej meno v preklade značí Darkyňa radosti.

Talent, ktorý sa všeobecne nazýva muzikálnosť, v podstate nemožno definovať so všeobecnou platnosťou. Niektorí ľudia nemajú schopnosť vnímať frekvenciu zvukov, ktorou sa odlišujú jednotlivé tóny, iní sa zasa rodia s mimoriadnou hudobnou pamäťou a s absolútnym sluchom, čo značí, že ich vedia intonovať celkom presne bez akejkoľvek pomôcky či návodu.

V dejinách sa vyskytlo niekoľko výnimočných hudobných géniov, mnohí z nich sa skutočne preslávili. Patrí k nim aj Wolfgang Amadeus Mozart, ktorý od svojich šiestich rokov koncertoval na kráľovských dvoroch Európy, či Ludwig van Beethoven, ten zasa mnohé svoje vrcholné diela skomponoval v čase, keď už bol celkom hluchý.

Legendárny Niccolò Paganini sa narodil roku 1782 v talianskom prístave Janov. Bol huslista samouk a skladateľ. Až do dnešných dní sa nájde len málo huslistov, ktorí sú schopní zahrať jeho rýchle a komplikované skladby. Paganiniho ešte aj po smrti sprevádzajú chýry o tom, že aby získal svoje jedinečné schopnosti, podpísal zmluvu s diablom.

1

Predtucha

Penelopu Fernandezovú zamrazilo. Srdce sa jej odrazu divoko rozbúšilo a rýchlo sa obzrela za seba. Zrejme práve v tejto chvíli ju premkla predtucha toho, čo ju dnes čaká.

Napriek horúčave v štúdiu mala na tvári pocit chladu. V maskérni jej totiž na pleť naniesli studený krém a púder, z vlasov vybrali sponu v tvare holubice a bohaté lokne spevnili tužidlom.

Penelope Fernandezovej, predsedníčke Švédskej mierovej a arbitrážnej spoločnosti, mlčky ukázali cestu do štúdia aktualít, kde sa vo svetle reflektorov usadila oproti Pontusovi Salmanovi, výkonnému riaditeľovi firmy Silencia Defence AB, zaoberajúcej sa výrobou zbraní a vojenských zariadení.

Moderátorka Stefanie von Sydow dokončila predchádzajúcu tému, pozrela sa do kamery a začala hovoriť o hromadnom prepúšťaní spôsobenom britskou zbrojovkou BAE Systems Limiteds, ktorá odkúpila švédsku akciovú spoločnosť Bofors. Potom sa pozrela na Penelopu:

– Penelopa Fernandezová, v mnohých rozhovoroch ste otvorene kritizovali aktivity v oblasti švédskeho exportu zbraní. Nedávno ste ho dokonca prirovnali k francúzskemu škandálu Angolagate. Vysoko postavených politikov a obchodníkov obvinili z brania úplatkov a pašovania zbraní, za čo ich odsúdili na mnohoročné tresty. Taký škandál však Švédsku predsa len nehrozí...

– K tomu sa dá zaujať dvojaké stanovisko, – odvetila Penelopa Fernandezová. – Alebo naši politici fungujú inak, alebo inak funguje náš právny systém.

– Veľmi dobre viete, – ozval sa Pontus Salman, – že naša krajina má dlhú tradíciu...

– Lenže podľa švédskych zákonov, – prerušila ho Penelopa, – sú výroba aj export zbrojárskeho materiálu zakázané.

– Veľmi sa mýlite, – odvetil Salman.

– Paragrafy 3 a 6 o zbraniach, – dodala Penelopa.

– No Silencia Defence získala už dávnejšie dobré hodnotenie, – usmial sa Salman.

– To je jasné, veď inak by išlo o porušenie zákona a...

– Ibaže my sme tým vlastne získali potrebné povolenie, – skočil jej do reči.

– Nezabúdajte, na čo sa používajú výrobky zbrojárskeho priemyslu.

– Prepáčte, slečna Fernandezová, – zasiahla moderátorka Stefanie von Sydow a kývla na Pontusa Salmana, ktorý zdvihol ruku, aby naznačil, že nedokončil myšlienku.

– Všetky obchody sa vopred posudzujú a hodnotia, – ujal sa slova. – Túto úlohu vykonáva alebo vláda, alebo Inšpektorát strategických produktov. Dúfam, že ste o tom počuli.

– Vo Francúzsku je to podobne, – namietla Penelopa. – Napriek tomu a napriek embargu OSN, napriek všeobecne záväznému zákazu sa v Angole ocitli výrobky zbrojárskeho priemyslu za viac než osem miliárd korún...

– Teraz hovoríme o Švédsku.

– Chápem, že ľudia nechcú prísť o prácu, no aj tak by som rada od vás počula, čím motivujete export takého množstva munície do Kene? Je to krajina, ktorá...

– Ale to predsa nemôžete nijako dokázať, – prerušil ju. – Nemáte žiaden dôkaz. Alebo sa mýlim?

– Žiaľ, naozaj nemôžem...

– Máte k tomu nejakú konkrétnu pripomienku? – tentoraz jej skočila do reči Stefanie von Sydow.

– Nie, – odvetila Penelopa Fernandezová a sklopila zrak. – Ale zato...

– V tom prípade si myslím, že by bolo vhodné, aby ste sa ospravedlnili, – ozval sa Pontus Salman.

Penelopa sa mu pozrela do očí a cítila, ako v nej narastá hnev aj frustrácia, ale prinútila sa mlčať. Pontus Salman sa smutne usmial a potom začal rozprávať o továrni v Trollhättane. Keď Silencia Defence dostala povolenie obnoviť výrobu, vytvorilo sa dvesto nových pracovných miest. Salman vysvetľoval pozitívne dosahy a ozrejmil, ako ďaleko pokročila výroba. Vyjadroval sa zdĺhavo, takže na Penelopu a jej názory už nezostal čas.

Pozorne počúvala a silou vôle potláčala v sebe pýchu. Radšej myslela na to, ako sa s Björnom vychystajú na jeho jachtu. Pekne si ustelú veľkú posteľ v tvare šípa, naplnia chladničku aj malú mrazničku. Predstavila si zarosené kalíšky dobrého alkoholu, ktorým zapijú slede v omáčke so zemiakmi, varené vajíčka a chrumkavý chlieb. Prestrú si na palube, zakotvia pri niektorom ostrovčeku. Dlhé hodiny budú takto hodovať v lúčoch večerného slnka.

*

Penelopa Fernandezová vyšla z budovy Švédskej televízie a pobrala sa smerom k Vallhallavägen. V rannom magazíne takmer dve hodiny drepela na pohovke a čakala na rozhovor, no napokon jej produkčný vysvetlil, že ju musel z programu vyškrtnúť, aby získali priestor pre hosťa, ktorý dá divákom päť osvedčených rád, ako sa pred letom čo najrýchlejšie dopracovať k dokonale vyformovanému hrudníku.

Neďaleko Gärdet sa črtalo pestrofarebné šapitó Cirkusu Maximus. Zreteľne videla ošetrovateľa slonov, ako ich sprchoval z hadice. Jeden zo slonov zdvihol chobot a zachytával vodu rovno do úst.

Penelopa mala dvadsaťštyri rokov, kučeravé čierne vlasy siahajúce kúsok pod plecia, na krku sa jej ligotala krátka strieborná retiazka s krížikom, čo dostala pri konfirmácii. Jej pokožka sa zlatisto leskla. Pripomínala panenský olej či med, to o nej napísal istý chlapec, keď sa na vyučovaní navzájom opisovali. Pre veľké oči s vážnym pohľadom si neraz vypočula, že sa neuveriteľne podobá na filmovú hviezdu Sophiu Loren.

Penelopa vybrala z tašky telefón a zavolala Björnovi, aby mu oznámila, že už je na ceste, práve sa blíži k zastávke metra na námestí Karlaplan.

– Penny, stalo sa niečo? – spýtal sa znepokojene.

– Nie, prečo?

– Tak nič, nechal som ti odkaz na odkazovači. Všetko je pripravené, už len ty mi tu chýbaš.

– Ponáhľame sa?

Na dlhom strmom schodisku, čo ju viezlo do podzemia metra, sa Penelope rozbúšilo srdce. Pocítila slabú nevoľnosť a zatvorila oči. Schody klesali čoraz nižšie, priestor okolo nej akoby sa zužoval a vzduch bol čoraz chladnejší.

Penelopa Fernandezová pochádzala z La Libertadu, jednej z najznámejších oblastí Salvadoru. Penelopinu matku Claudiu Fernandezovú počas občianskej vojny uvrhli do väzenia, takže Penelopa sa narodila v cele, kde sa pätnásť internovaných žien usilovalo zo všetkých síl pomáhať pri pôrode. Claudia bola lekárka a aktívne sa zapájala do osvetovej činnosti. Do jednej z množstva väzníc, čo vznikli v novom režime, sa dostala za to, že sa medzi pôvodným obyvateľstvom pokúšala šíriť informácie o práve na založenie odborov.

Penelopa otvorila oči, až keď z pohyblivých schodov zostúpila na nástupisku metra. Nepríjemný pocit z uzavretého priestoru sa rozplynul. Znova si spomenula na Björna, ktorý na ňu čaká na Långholmene pri jachtárskom klube. Nesmierne sa tešila na chvíľu, keď z jeho lode nahá skočí do vody a uvidí len more a oblohu.

Vlak sa skackavo hnal dopredu. Keď sa blížil k zastávke Gamla stan a vyšiel z tunela, cez okná prenikli do vozňa slnečné lúče.

Penelopa Fernandezová nenávidela vojny, násilie a moc zbraní. Hlboká averzia ju viedla k štúdiu politických vied v Uppsale, kde sa venovala najmä mierovému hnutiu a výskumu ozbrojených konfliktov. Spolu s Jane Oduyaovou pracovala pre francúzsku humanitárnu organizáciu Action Contre la Faim so sídlom v Dárfúre. Pre denník Dagens Nyheret napísala mimoriadne zaujímavý článok o ženách v utečeneckých táboroch a o ich úsilí znova budovať každodenný život. Pred dvoma rokmi na mieste predsedníčky Švédskej mierovej a arbitrážnej spoločnosti nahradila Fridu Blomovú.

Penelopa vyšla z metra na ulicu pri Hornstulle. Ocitla sa v lúčoch slnka, no odrazu sa jej zmocnil nevysvetliteľný nepokoj. Rozbehla sa dolu po Pålsundsbacken smerom k Söder Mälarstand, rýchlo prešla mostom na Långholmen a odbočila doľava na cestu vedúcu k malému prístavu. Prach zo štrku a z kamienkov sa v nehybnom vzduchu držal nad zemou ako jemný opar.

Björnova jachta kotvila v tieni pod mostom Västerbron. Vlniaca sa voda vytvorila svetelnú sieť, čo sa jemne zrkadlila na jeho sivých kovových nosníkoch.

Zbadala ho. Stál na palube v kovbojskom klobúku. Nehýbal sa, prekríženými rukami objímal sám seba a hlavu chúlil medzi zdvihnuté plecia.

Penelopa si vopchala do úst dva prsty a prenikavo zahvízdala. Björn sa strhol a v nečakane obnaženej tvári sa mu zjavil nevýslovný strach. Obrátil hlavu k ceste a uvidel ju. Vyšiel jej naproti a potom čakal na konci cestičky, no ešte aj vtedy mal v očiach výraz strachu.

– Čo sa stalo? – spýtala sa, keď zostupovala schodíkmi k nemu.

– Nič, – odvetil Björn, napravil si klobúk a pokúsil sa o úsmev.

Objali sa. Cítila, že má ľadové ruky a košeľu na chrbte mokrú od potu.

– Si celý spotený, – povedala.

Björn uhol pohľadom.

– Ponáhľal som sa, aby sme čo najskôr vyrazili.

– Zoberieš mi tašku?

Prikývol a gestom ruky ju pozval na palubu. Loď sa jej pod nohami zľahka hojdala, do nosa jej udierala vôňa slnkom rozhorúčeného plastu a lakovaného dreva.

– Hej, pane! – okríkla ho veselo. – Kde ste?

Vlasy slamovej farby mu v dredoch trčali spod klobúka na všetky strany. Bledomodré oči nadobudli výraz usmiateho dieťaťa.

– Tu som, – odvetil a sklopil zrak.

– Na čo jednostaj myslíš?

– Že budeme konečne sami, – odvetil a objal ju okolo drieku. – A že sa budeme milovať v prírode.

Perami sa dotýkal jej vlasov.

– Takže na toto myslíš a nádejaš sa? – šepla s úsmevom.

– Presne tak, – odvetil.

Zasmiala sa nad jeho priamočiarosťou a otvorenosťou.

– Ibaže väčšina – teda aspoň žien – tvrdí, že také milovanie sa trochu preceňuje, – pokračovala veselo. – Veď ležať na zemi medzi mravcami a skalami a...

– Je to ako kúpať sa nahý, – namietol.

– Skús ma o tom presvedčiť, – povedala vyzývavo.

– To aj urobím.

– A ako? – zasmiala sa vo chvíli, keď jej v plátennej taške zazvonil telefón.

Björn akoby na okamih skamenel. Z líc sa mu vytratila farba. Pozrela sa na displej a zistila, že ju volá mladšia sestra.

– Volá Viola, – vysvetlila mu rýchlo a ozvala sa: – Ahoj, sestrička!

Akési auto zatrúbilo a sestra do telefónu kričala.

– Kretén sprostý, – nadávala.

– Čo sa stalo?

– Je koniec, – vyhlásila Viola. – So Sergejom som skončila.

– Už zasa? – neodpustila si Penelopa.

– Áno, – tichšie odvetila Viola.

– Prepáč, chápem, že ti je mizerne.

– Nie je to až také zlé, len... Mama hovorila, že ste sa vybrali na more, tak som si pomyslela... keby som mohla, rada by som išla s vami.

Nastalo ticho.

– S nami, – zopakovala Penelopa a uvedomovala si, že v jej hlase nie je ani náznak nadšenia. – Vieš, my s Björnom by sme chceli byť chvíľu sami, ale...

2

Prenasledovateľ

Penelopa v bielej podprsenke od bikín a v tenkom bledomodrom sarongu, čo jej zahaľoval bedrá a stehná, stála na mostíku. Nad pravým prsníkom mala symbol mieru. Cez predné okno na ňu svietilo horúce slnko. Opatrne manévrovala okolo kungshamnského majáka, aby veľkú loď bezpečne nasmerovala do úzkeho prielivu.

Jej mladšia sestra Viola vstala z ružového ležadla na zadnej palube. Poslednú hodinu tam presedela s Björnovým kovbojským klobúkom na hlave, s obrovskými zrkadlovými slnečnými okuliarmi a ospalými pohybmi fajčila jointa.

Zo päť ráz sa neisto pokúsila zachytiť zápalkovú škatuľku dlhými nechtami, ale napokon to vzdala. Penelopa sa musela zasmiať. Viola sklenenými dverami vstúpila do salónika a spýtala sa, či nemá prevziať riadenie.

– Ak nie, idem si namiešať margaritu, – povedala a pokračovala dolu schodíkmi.

Björn ležal na prednej palube na plachte, namiesto podušky mal pod hlavou vreckové vydanie Ovídiových Metamorfóz.

Penelopa si všimla, že zábradlie pri jeho nohách začína hrdzavieť. Björn dostal jachtu od otca na svoje dvadsiate narodeniny, ale nemal čas udržiavať ju. Veľká jachta bola jediný darček, ktorý – okrem jedného výletu – vôbec od neho dostal. Keď jeho otec oslavoval päťdesiatku, pozval Björna s Penelopou do jedného zo svojich najlepších hotelov Kamaya Resort na východnom pobreží Kene. Penelopa v ňom vydržala len dva dni, potom odcestovala do utečeneckého tábora Kubbum v Dárfúre na juhu Sudánu, kde pôsobila francúzska organizácia Action Contre la Faim, Akcia proti hladu.

Keď sa loď priblížila k mostu Skurusundsbron, Penelopa znížila rýchlosť z ôsmich na päť uzlov. Napriek hustej premávke na moste k nej nedoliehali nijaké zvuky. Práve sa dostala do jeho tieňa, keď si pri betónovom pylóne všimla čierny gumený čln. Podobal sa na lode, čo používa pobrežná vojenská hliadka. Tento typ sa označoval skratkou RIB, mal laminátový trup a veľmi silný motor.

Penelopa sa dostala už takmer pod most, keď zbadala, že v lodi ktosi sedí. V prítmí čupel muž obrátený k nej chrbtom. Nechápala, prečo sa jej pri pohľade naňho prudko zvýšil tep, no jednoznačne to súviselo s jeho polohou a čiernym oblečením. Hoci bol od nej odvrátený, cítila sa sledovaná.

Vyšla na slnko, no aj tak sa chvela na celom tele a na predlaktí jej naskočili zimomriavky.

Rýchlosť zvýšila na pätnásť uzlov, ktorou prešla aj cez Duvnäs. Oba motory zahučali, voda stemnela a loď rozrážala pokojnú hladinu.

Penelope zazvonil telefón. Podľa čísla zistila, že volá mama. Zrejme videla jej televíznu debatu. Rýchlo si predstavila, že mama sa ozýva, aby jej povedala, ako dobre vyzerala a múdro vystupovala, no zároveň vedela, že to je možné len v jej fantázii.

– Ahoj, mami, – ohlásila sa Penelopa.

– ... oj, – hlesla mama.

– Čo sa stalo?

– Chrbát... musím ísť k chiropraktikovi, – pokračovala Claudia a v pozadí sa ozval zvuk tečúcej vody z vodovodu. – Iba som chcela vedieť, či sa ti ozvala Viola.

– Je tu s nami na lodi, – odvetila Penelopa a počúvala, ako mama pije vodu.

– S vami... to je dobre. Myslím si, že jej to len prospeje.

– Jej určite, – skleslo súhlasila Penelopa.

– Čo budete jesť?

– Na večeru si dnes dáme nakladané slede, zemiaky, vajcia...

– Nemá rada slede.

– Mami, Viola mi volala len pred...

– Viem, že si nerátala s tým, že pôjde s vami, – prerušila ju Claudia. – Veď práve preto sa pýtam.

– Urobila som aj pár fašírok, – trpezlivo dodala Penelopa.

– A bude dosť pre všetkých? – vypytovala sa mama.

– Dosť? To záleží na...

Zmĺkla a zadívala sa na ligotavú hladinu.

– Zrieknem sa svojich, – odhodlane dodala Penelopa po chvíli.

– Veď len keby ich nebolo dosť, – vysvetľovala mama. – Nič iné som tým nechcela povedať.

– Chápem, – šepla Penelopa.

– Teraz sa ľutuješ? – spýtala sa mama, očividne potláčajúc podráždenie.

– Ide len o to... Viola je dospelá a...

– Teraz si ma sklamala.

– Prepáč.

– Na Vianoce a na oslave letného slnovratu vždy poješ všetky fašírky, – vyčítavo pokračovala mama.

– Už to nebudem robiť, – rýchlo ju prerušila Penelopa.

– Tak dobre, – urazene odvrkla mama. – Dohodli sme sa.

– Chcem tým len povedať, že...

– Že na letný slnovrat ku mne neprídeš, – mama jej znova skočila do reči.

– Ale, mami, prečo musíš teraz vyťahovať...

Mama vzápätí prerušila spojenie. Penelopa zmĺkla, cítila len sklamanie. Pozrela sa na telefón a vypla ho.

Loď pomaly napredovala zeleným svitom, v ktorom sa na hladine zrkadlili okolité rozkvitnuté úbočia. Schody z kuchyne zavŕzgali a po chvíli na palubu vyšla Viola s pohárom margarity.

– Bola to mama?

– Áno.

– Bojí sa, že nedostanem jesť? – spýtala sa Viola s úsmevom.

– Jedla máme dosť, – odvetila Penelopa.

– Mama neverí, že sa viem o seba postarať.

– Iba sa znepokojuje.

– Pre teba sa nikdy neznepokojuje, – povedala Viola.

– Lebo ja si poradím.

Viola si odpila z drinku a zahľadela sa von oknom.

– Videla som tú televíznu diskusiu, – ozvala sa.

– Dnes ráno? S Pontusom Salmanom?

– Nie... asi pred týždňom. Rozprávala si sa s nejakým arogantným chlapom, ktorý sa volal... nejako pekne...

– Palmcrona? – spýtala sa Penelopa.

– Presne tak, Palmcrona...

– Hrozne som sa naštvala, horeli mi líca, v očiach som mala slzy, najradšej by som mu zarecitovala Masters of Warr Boba Dylana alebo len tak odišla a poriadne treskla dverami.

Viola pozorovala Penelopu, keď sa načiahla a otvorila strešné okienko.

– Nevedela som, že si holíš podpazušie, – povedala uštipačne.

– Vlastne ani nie, no v poslednom čase som tak často v médiách...

– Príklady priťahujú, – zažartovala Viola.

– Nechcela som, aby ma pre trochu chlpov pod pazuchou označili za zarytú a neústupčivú bojovníčku za práva...

– A okolo bikín?

– Tak sa pozri.

Penelopa si odhrnula sarong a Viola sa nahlas rozosmiala.

– Björnovi sa to páči, – usmiala sa Penelopa.

– On so svojimi dredmi nech radšej mlčí.

– Zato ty sa holíš všade, kde sa dá, však? – s výčitkou v hlase odvrkla Penelopa. – A to len pre tých svojich ženáčov a idiotov s velkými svalmi a...

– Viem, že nemám dobrý odhad na ľudí, – prerušila ju Viola.

– A nielen na nich.

– Nikdy som neurobila nič poriadne.

– Keby si si v škole zlepšila známky...

Viola mykla plecom:

– Rozhodla som sa urobiť si maturitu.

Loď mäkko napredovala po ligotavej hladine, prenasledovaná kŕdľom čajok.

– Ako dopadli skúšky? – spýtala sa Penelopa po chvíli.

– Videlo sa mi, že sú ľahké, – odvetila Viola a oblizla z okraja pohára slanú krustu.

– Takže dobre, – potešila sa Penelopa.

Viola prikývla a položila pohár.

– A ako dobre? – vyzvedala Penelopa a štuchla ju do boku.

– Na plný počet bodov, – povedala Viola so sklopeným zrakom.

Penelopa radostne vykríkla a silno objala svoju sestru.

– Chápeš, čo to znamená? – vykríkla vzrušene. – Môžeš sa stať, čím len chceš, vybrať si ktorúkoľvek univerzitu, rozhodneš sa, či chceš byť manažérka, alebo ťa láka zdravotníctvo, možno žurnalistika...

Sestry sa veselo smiali, líca im zalieval rumenec a Penelopa tak vrúcne objímala Violu, že po chvíli prišla o kovbojský klobúk. Penelopa pohladkala sestru po vlasoch, upravila jej ich, ako to robievala, keď boli ešte malé, potom zo svojich kučier vytiahla ozdobný hrebeň s holubicou mieru a zastrčila ho do sestriných vlasov. Obzrela si ju a spokojne sa usmiala.

3

Opustená jachta

Predok lode prenikal vlnami hladko ako nôž. Plavili sa rýchlo. Na neďaleké pobrežie sa valili vlny. Zabubnovali naň ako dážď a doširoka sa rozprskli. Penelopa zamierila k otvorenej zátoke. Motory hučali. Prova sa nadvihla a za loďou sa tvorila biela pena.

– Grétka, ty si asi na hlavu! – zakričala na ňu Viola známy výrok z ich obľúbenej detskej knižky od Astrid Lindgrenovej a vybrala si z vlasov ozdobný hrebeň. Presne tak to robievala, aj keď bola malá a práve jej učesali neposlušné kučery.

Keď zastali pri Gåsö, Björn sa zobudil. Na ostrove si kúpili zmrzlinu a kávu. Viola si chcela zahrať minigolf, takže na ďalšiu plavbu sa vybrali až neskoro popoludní.

Chystali sa zakotviť pri Kastskäre, na dlhom, úzkom a neobývanom ostrovčeku. Na jeho južnej strane poznali zelenú zátoku, kde by mohli zakotviť, okúpať sa, grilovať aj prenocovať.

– Idem si na chvíľu ľahnúť, – oznámila Viola zívajúc.

– Len si oddýchni, – usmiala sa Penelopa.

Viola odkráčala po schodoch do kajuty a Penelopa sa porozhliadala. Znížila rýchlosť, a keď sa priblížili ku Kastskäru, pozorne sledovala elektronický hĺbkomer. Morské dno bolo veľmi členité, plytčiny sa striedali aj so štyridsaťmetrovou hĺbkou.

Björn prišiel za ňou na mostík a pobozkal ju na krk.

– Mám začať s prípravou jedla? – spýtal sa.

– Viola si chce chvíľu pospať.

– Hovoríš ako tvoja mama, – usmial sa. – Už ti stihla volať?

– Jasné.

– Zisťovala, či je Viola s nami?

– Jasné.

– Pohádali ste sa?

Zavrtela hlavou.

– Čo je s tebou? Si smutná?

– Nie, len mama...

– Čo?

Penelopa si utrela slzy z líc a pokúsila sa o úsmev.

– Nemôžem k nej ísť na oslavu letného slnovratu, – hlesla.

Björn ju objal.

– Vykašli sa na to.

– Veď to robím.

Penelopa veľmi pomaly napredovala do zátoky. Motory mäkko hučali. Keď sa loď priblížila k pevnine, prenikla k nej vôňa kvitnúcich tráv.

Zakotvili neďaleko skalného previsu. Björn vyskočil na pevninu s lanom v ruke, ktoré pevne priviazal o široký kmeň stromu.

Zem pokrýval mach. S pôžitkom na ňom zastal a zahľadel sa na Penelopu. Keď zaškrípala reťaz kotvy, vtáky v korunách stromov vyplašene vzlietli.

Penelopa si obliekla džogingové nohavice a biele tenisky, vyskočila na pevninu a vystrela k nemu ruku. Objal ju okolo pliec.

– Preskúmame ostrov?

– Nechystal si sa ma o niečom presviedčať? – spýtala sa nevinne.

– O prednostiach života v prírode? – usmial sa.

Veselo prikývla. Odhrnul jej vlasy z tváre a prstom ju pohladkal po líci a hustom čiernom obočí.

– Ako môžeš byť taká krásna?

Nežne ju pobozkal a vykročil k nevysokému lesnému porastu.

Uprostred ostrova sa rozprestierala čistinka, na ktorej rástla hustá tráva. Nad kvetmi poletovali motýle a bzučali včely. Slnko pálilo, medzi stromami na severnej strane sa ligotalo more. Stáli mlčky, váhali, potom sa na seba usmiali, no vzápätí zvážneli.

– Čo ak niekto príde? – spýtala sa Penelopa.

– Na tomto ostrove sme len my.

– Si si tým istý?

– Čo myslíš, koľko ostrovčekov je v okolí Štokholmu? Tridsaťtisíc? Ešte viac, – vyhlásil Björn.

Penelopa si stiahla podprsenku, zhodila z nôh tenisky a spolu s nohavicami si vyzliekla aj nohavičky. Odrazu stála v tráve celkom nahá. Počiatočný nepríjemný pocit sa za okamih zmenil na čistú radosť. Morský vánok a horúčava sálajúca zo zeme ju vzrušovali.

Björn sa na ňu zadíval a zahundral čosi o tom, že nie je sexista, ale ešte chvíľu sa na ňu musí pozerať. Vysoká Penelopa so štíhlymi pažami, úzkym driekom a širokými bokmi mu pripomínala antickú bohyňu.

Keď si vyzliekal tričko a po kolená siahajúce kvetované nohavice na kúpanie, chveli sa mu ruky. Bol mladší než Penelopa, jeho telo pôsobilo chlapčenskejšie, takmer nezarastal a slnko mu už stihlo opáliť plecia.

– Teraz sa ja chcem pozerať na teba, – povedala Penelopa.

Zapýril sa a so širokým úsmevom pristúpil k nej.

– Nesmiem?

Zavrtel hlavou a zaboril si tvár do jej vlasov.

Pritisli sa k sebe a začali sa bozkávať. Penelopa cítila jeho mäkký jazyk vo svojich ústach a odrazu sa jej zmocnil pocit šťastia. Prinútila sa prestať usmievať, aby sa mohla znova bozkávať. Začali dýchať rýchlejšie. Vnímala Björnovo vzrušenie, mohutný tlkot jeho srdca. Nedočkavo si ľahli do trávy. Láskal jej prsia, brucho a lono. Keď sa na ňu pozrel, zdalo sa mu, že ich telá v podvečernom slnku vyžarujú vlastné svetlo. Boli krehké a zároveň nežné. Jeho pomalé a mäkké dotyky ju vzrušili, na okamih ho prinútila prestať, usmiala sa a zapýrila sa. Potom ho k sebe zavolala, viedla mu ruku a dovolila mu vniknúť do nej. Sťažka dychčal a ona hľadela na ružovú oblohu.

Potom vstala, povystierala sa, prešla pár krokov a zadívala sa k stromom.

– Čo je? – dutým hlasom sa spýtal Björn.

Pozrela sa naňho. Sedel nahý v tráve a usmieval sa na ňu.

– Máš spálené plecia.

– Ako každé leto.

Opatrne sa dotkol sčervenenej pokožky.

– Vráťme sa, som hladná, – navrhla Penelopa.

– Len si trochu zaplávam.

Obliekla si nohavičky aj nohavice, obula tenisky a postávala s podprsenkou v rukách. Zahľadela sa na jeho nezarastenú hruď, svaly na rukách, tetovanie na paži a vyhľadala jeho pohľad, uhýbajúci pred slnkom a plný hravosti.

– Nabudúce budeš ležať dolu, – usmiala sa naňho.

– Nabudúce, – zopakoval bodro. – A mám ťa, chytila si sa! Vedel som to.

Rozosmiala sa a odmietavo zamávala rukami. Ľahol si na chrbát a zadíval sa na oblohu. Keď sa pohla k neveľkej pláži, pri ktorej kotvila loď, počula, ako si ticho hvízda.

Skôr než vyšla na otvorené priestranstvo, zastala a natiahla si horný diel plaviek.

Penelopa vyšla na palubu a uvažovala, či Viola ešte vždy spí. Rozhodla sa, že postaví variť zemiaky s petržlenovou vňaťou, potom sa pôjde umyť a prezliecť. Zarazilo ju, že paluba je mokrá ako po daždi. Viola ju zrejme z nejakého dôvodu vydrhla. Celá loď však pôsobila akosi inak. Penelopa nevedela presne, čo sa jej zdalo iné, no na tele jej opäť naskočili zimomriavky. Vtáky prestali spievať a odrazu nastalo takmer úplné ticho. Iba z vody okolo reťaze s kotvou sa ozýval tichý čľapot a kmeň stromu na pevnine, okolo ktorého bolo omotané lano, tlmene praskal. Penelopa si v tej chvíli začala uvedomovať každý svoj pohyb. Zišla po schodíkoch a všimla si, že dvere hosťovskej kajuty sú otvorené. Lampa svietila, ale Viola tam nebola. Penelopa si uvedomila, že keď zaklopala na malú kúpeľňu, ruka sa jej triasla. Otvorila dvere, poobzerala sa a rýchlo sa vrátila na palubu. Na konci zátoky zbadala Björna, ako sa blíži k pláži. Zamávala naňho, ale nevidel ju.

Penelopa otvorila sklenené dvere salóna, prešla okolo modrých pohoviek, stola z tíkového dreva a dostala sa na mostík.

– Viola! – zavolala polohlasne.

Vrátila sa do kuchyne a pripravila si hrniec, no musela ho položiť, lebo srdce jej divoko búšilo. Nazrela do veľkej kúpeľne a pobrala sa smerom k prove, kde mali s Björnom spálňu. Otvorila dvere, poobzerala sa po tmavej kajute a v prvom okamihu si myslela, že vidí seba v zrkadle.

Viola nehybne sedela na posteli, ruka jej spočívala na ružovej poduške.

– Čo tu robíš?

Penelopa počula samu seba, ako sa sestry spytuje, čo hľadá v spálni, hoci už pochopila, že čosi nie je v poriadku. Viola je bledá ako stena, má vlhkú tvár, mokré a strapaté vlasy.

Podišla k nej, uchopila do dlaní sestrinu hlavu, ticho zakvílila a potom jej z celej sily zakričala do tváre:

– Viola! Čo je s tebou? Viola!

V tej chvíli už dobre vedela, čo sa stalo, čo nie je v poriadku, lebo sestra nedýchala, z jej tela nesálalo nijaké teplo, akoby nič z nej nezostalo, sviečka života dohorela. Úzka miestnosť potemnela, akoby sa jej steny rútili na Penelopu. Neprirodzeným hlasom zanariekala a zaspätkovala, plecom narazila do verají, potom sa zvrtla a vybehla hore schodmi.

Na korme zalapala po vzduchu, mala pocit, že sa dusí. Rozkašľala sa a zmätene sa rozhliadala, telo jej však premkýnala ľadová hrôza. Asi o sto metrov ďalej na pláži zbadala neznámeho muža v čiernom. Penelopa zaraz pochopila, ako to všetko spolu súvisí. Bola si istá, že je to ten istý muž, ktorého videla v tieni pod mostom vo vojenskom člne a ktorý sa jej otočil chrbtom, keď sa plavili okolo. Bolo jej jasné, že tento čierno odetý muž zabil Violu a že tým sa ešte nič neskončilo.

Muž stál na pobreží, mával na Björna, ktorý už stihol preplávať asi dvadsať metrov, a čosi naňho volal. Björn ho začul, zastal, šliapal vodu a pohľadom prehľadával pláž.

Akoby sa zastavil čas. Penelopa sa rozbehla na mostík, schmatla tašku s náradím, našla mohutný nôž zo švédskej ocele a ozlomkrky sa znova rozbehla na kormu.

Pozorovala Björnovo pomalé plavecké tempo, kruhy na vode, čo sa tvorili okolo neho. Sledoval muža a tváril sa prekvapene. Muž naňho naďalej mával, volal ho k sebe. Björn sa neisto usmial a pustil sa plávať k pevnine.

– Björn! – zrúkla Penelopa zo všetkých síl. – Plávaj ku mne!

Muž na brehu sa k nej obrátil a začal utekať. Penelopa bez váhania odrezala lano, pošmykla sa na mokrej palube, no rýchlo sa pozbierala, vyskočila na mostík a naštartovala motor. Bez obzretia vytiahla kotvu a zároveň zaradila spiatočku.

Björn ju pravdepodobne začul, lebo sa odvrátil od pevniny a pohol sa k jachte. Penelopa zamierila k nemu a sledovala, ako muž v čiernom zmenil smer a rozbehol sa úžinou na druhú stranu ostrova. Ani nemusela veľmi premýšľať, aby pochopila, že svoj čierny motorový čln nechal v zálive na severe ostrova.

Cítila, že nemá šancu uniknúť pred ním.

Motory jachty duneli, keď ju obrátila a nasmerovala k Björnovi. Volala naňho, až kým sa nedostala celkom blízko, spomalila a podávala mu dlhú tyč. Voda bola chladná. Vyzeral vyľakane a vyčerpane. Hlava sa mu podchvíľou strácala pod hladinou. Hrotom tyče ho zasiahla, z čela mu tiekla krv.

– Drž sa! – volala naňho.

Zreteľný zvuk motora jej prezradil, že čierny motorový čln sa zrejme chystá oboplávať ostrov. Björn od bolesti mraštil tvár. Po niekoľkých pokusoch sa mu napokon podarilo pevne sa chytiť tyče. Čo najrýchlejšie ho pritiahla k plošinke, z ktorej skákali do vody, a potiahla hore. Podarilo sa mu zachytiť zábradlia. Penelope vypadla tyč, bezmocne sledovala, ako klesá ku dnu.

– Viola je mŕtva! – vykríkla a počula, ako sa jej v hlase odráža panika aj zúfalstvo.

Len čo sa Björnovi podarilo dostať na schodíky, rozbehla sa na mostík a vyrazila dopredu na plný plyn.

Björn preliezol zábradlie a počula, že na ňu kričí, aby zamierila rovno k druhému ostrovu Ornäs.

Zvuk zavýjajúceho motora čierneho člna sa približoval.

Prudko zabočila a trup lode sa zachvel.

– Zabil Violu, – nariekala Penelopa.

– Dávaj pozor na skaly, – drmolil trasúci sa Björn.

Čierny čln sa medzitým dostal ku skale Stora Kastskär a ešte zrýchlil, len čo sa dostal na otvorené more.

Björnovi stekala po tvári krv.

Veľkou rýchlosťou sa blížili k väčšiemu ostrovu. Keď sa obzrel, zistil, že čierny čln od nich delí len nejakých tristo metrov.

– Rovno k mólu!

Penelopa poslúchla, zaradila spiatočku a motor vypla vo chvíli, keď prova prudko narazila do mostíka. Bok lode sa odrel na mokrých drevených schodíkoch. Na pobrežné skaly sa vyvalili vlny, potom sa vrátili do mora. Jachta sa naklonila, drevené schody sa rozpadli na triesky. Ponad zábradlie začala prenikať voda. Rovno z lode skočili na mólo. Bežali preč. Počuli, ako jachta trupom naráža do dreva v rytme hojdajúcich sa vĺn. Uháňali na pevninu, no prenasledovalo ich hučanie motora čierneho člna. Penelopa krívala. Keď sa zadychčane štverala na kopec nad pobrežím, kde sa začínal les, musela si pomáhať rukami. Hučanie motora odrazu ustalo. Penelopa si uvedomovala, že ich náskok je zanedbateľný. Spolu s Björnom sa vrútila medzi prvé stromy, potom hlbšie do lesa a v panike úporne rozmýšľala, kde by sa mohli skryť.

4

Obesenec

Paragraf 21 policajného zákonníka upravuje, ako si policajt musí pripraviť vstup do domu, bytu či na iné miesto, ak má dôvod predpokladať, že niekto zahynul, je v bezvedomí či z nejakej príčiny neschopný privolať si pomoc.

Dôvodom na to, aby policajný asistent John Bengtsson v túto júnovú sobotu preskúmal byt na najvyššom poschodí na ulici Grevgatan číslo 2, bola skutočnosť, že generálny riaditeľ Inšpektorátu strategických produktov – ISP – Carl Palmcrona z nevyjasnených dôvodov neprišiel do práce a nezúčastnil sa na vopred dohodnutom stretnutí s ministrom zahraničných vecí.

Od tých čias, keď John Bengtsson po prvý raz vnikal do budovy, aby hľadal mŕtveho či zraneného človeka, uplynulo už veľa rokov. Väčšinou sa na túto prácu podujímal na popud príbuzných, ktorí vyslovili podozrenie, že by mohlo ísť o samovraždu. Napríklad na žiadosť onemených a vydesených rodičov, ktorí museli vyčkávať na chodbe, kým prehľadá všetky miestnosti. Zavše sa mu podarilo nájsť mladého človeka so sotva hmatateľným pulzom, keď sa predávkoval heroínom, inokedy sa zasa dostal na miesto, kde vo svetle blikajúcej obrazovky týrali, zneužívali či zavraždili mladú ženu.

Keď John Bengtsson vstupoval veľkou bránou, mal pri sebe zámočnícke náradie, páku aj planžety. Výťahom sa vyviezol na piate poschodie a pri dverách bytu stlačil zvonček. Chvíľu počkal, potom si ťažkú tašku odložil na dlažbu a prezrel si zámku bezpečnostných dverí. Vtom zo schodiska začul šuchtavé kroky, ktoré k nemu doliehali z nižšieho poschodia. Znelo to, akoby sa niekto opatrne zakrádal dolu schodmi.

Policajný asistent John Bengtsson chvíľu načúval, potom vystrel ruku a stlačil kľučku: dvere neboli zamknuté a bez odporu sa otvorili.

– Je tu niekto? – zakričal do bytu.

John Bengtsson pár sekúnd vyčkával, potom preložil tašku cez prah, zatvoril za sebou, na rohožke za dverami si očistil topánky a vošiel do veľkej haly.

Zo vzdialenej izby k nemu ticho doliehala hudba. Vykročil za ňou, zaklopal na dvere a vošiel. Bola to rozľahlá spoločenská miestnosť zariadená sparťansky tromi pohovkami značky Carl Malmsten, nízkym skleneným konferenčným stolíkom, na stene visela neveľká maľba, zobrazujúca loď plaviacu sa v búrke. Z hudobnej aparatúry sálalo studené modré svetlo, z reproduktorov sa šírila melancholická, zádumčivá husľová skladba.

John Bengtsson prešiel po drevenej podlahe k dvojkrídlovým dverám, otvoril ich a ocitol sa v salóne s vysokými členenými oknami. V horných sklenených štvorcoch sa lámali lúče letného slnka.

V bielej miestnosti sa vznášal muž.

Vyzeralo to čudne, neprirodzene.

John Bengtsson mlčky civel na mŕtveho muža. Videlo sa mu, že prešla večnosť, kým konečne zbadal priesvitnú šnúru na bielizeň, pripevnenú o hák lampy na strope.

Dobre oblečený muž akoby ustrnul vo výskoku s vystretými priehlavkami a špičkami topánok ukazoval na podlahu.

Bol obesený – no bolo tam ešte niečo, čo nesedelo, čo pôsobilo zvláštne, neprirodzene.

John Bengtsson vedel, že nesmie prekročiť prah salóna. Miesto činu musí zostať nedotknuté. Srdce mu búšilo čoraz rýchlejšie, zreteľne vnímal vlastný pulz. Nasucho prehltol, no ani potom nevládal odvrátiť zrak od muža vznášajúceho sa v prázdnej izbe.

V mysli Johna Bengtssona začalo čoraz nástojčivejšie znieť Joonovo meno. Musím sa poradiť s Joonom Linnom.

V izbe nebol nijaký nábytok, vôbec nič, len obesený muž, s najväčšou pravdepodobnosťou Carl Palmcrona, generálny riaditeľ ISP.

Šnúra bola pripevnená rovno v strede ružice lampy, na háku trčiacom zo stropu.

Ten chlap nemal na čo vyliezť, uvedomil si Jonh Bengtsson.

Strop bol vo výške najmenej tri a pol metra.

John Bengtsson sa pokúsil upokojiť, pozbierať myšlienky a zapísať si do pamäti všetko, čo vidí. Obesencovu bielu tvár akoby poprášenú múkou, v doširoka roztvorených očiach mu na niekoľkých miestach praskli žilky. Muž mal na sebe tenký plášť, pod ním bledosivý oblek a na nohách poltopánky. Na parketách, len kúsok od mláky moču pod telom, ležal čierny kufrík a mobilný telefón.

Obesenec sa odrazu zachvel.

John Bengtsson zalapal po vzduchu.

Nad stropom čosi zabúchalo, akoby na povale niekto búšil kladivom do podlahy. Keď sa zvuk zopakoval, Palmcronovo telo sa opäť zachvelo. Teraz už zreteľný zvuk zbíjačky po chvíli ustal. Ozval sa mužský hlas, ktorý sa dožadoval ďalšej šnúry a klinčekov.

John Bengtsson sa vrátil do salóna. Tep sa mu upokojoval. V hale našiel dvere dokorán. Zastal, lebo si bol istý, že dvere za sebou zatvoril, ale pripustil, že sa mýli. Opustil byt, a skôr než podal hlásenie na oddelenie, zatelefonoval Joonovi Linnovi, vyšetrovateľovi štátnej kriminálnej polície.

5

Štátny úrad kriminálnej polície

Začal sa prvý júnový týždeň. Štokholmčania sa už nejaký čas budili zavčas rána. Slnko totiž vychádzalo o pol štvrtej a denné svetlo si užívali takmer po celú noc. Neskorá jar bola nezvyčajne teplá. Naraz zakvitli tŕpky aj orgován. Ich výrazná vôňa sa niesla od parku Kronoberg až po vchod do budovy prezídia policajného zboru.

Kriminálna polícia vo Švédsku predstavuje jeho operatívnu zložku, ktorá zodpovedá za boj proti násiliu, zločinom a organizovanej kriminalite na národnej aj medzinárodnej úrovni.

Riaditeľ úradu kriminálnej polície Carlos Eliasson stál pri okne na ôsmom poschodí, z ktorého mal výhľad na časť kronoberského parku. V ruke držal telefón, práve naťukal číslo Joonu Linnu a počúval, ako ho opäť spojili s odkazovou schránkou. Prerušil spojenie, telefón odložil na písací stôl a pozrel sa na hodinky.

Do Carlosovej pracovne vstúpil Petter Näslund a jemne si odkašľal. Oprel sa o stenu s plagátom, ktorý hlásal, že polícia bdie, stráži a registruje.

Z vedľajšej miestnosti doliehal unavený hlas, ktorý v telefóne riešil európske predpisy o zatýkaní a fungovanie schengenského informačného systému.

– Pollock s chlapcami prídu hneď, – oznámil Petter.

– Poznám hodiny, – pokojne odvetil Carlos.

– Chlebíčky sú už nachystané, – povedal Petter.

Carlos zahnal úsmev z pier a spýtal sa:

– Už si počul, že sa chystá nábor?

Petterovi zrumeneli líca, odvrátil pohľad, potom sa ovládol a znova sa pozrel na Carlosa.

– Chcel som... Poznáš niekoho, kto sa hodí do našej komisie? – odvetil otázkou.

Úrad kriminálnej polície okrem riaditeľa tvorilo šesť expertov, ktorí riešili mimoriadne prípady po celom Švédsku. Tvorili komisiu, tá pracovala systematicky na základe metodických pokynov Policajného vyšetrovania ťažkých zločinov, známeho pod skratkou PUG.

Vyťaženie stálych členov komisie nadobudlo enormné rozmery. Mali toľko práce, že sa im takmer nikdy nepodarilo stretnúť v budove prezídia naraz.

Keď Petter Näslund vyšiel z miestnosti, Carlos si sadol na stoličku a zahľadel sa na svoje rybičky v akváriu. Práve sa načahoval za plechovkou s krmivom, keď zazvonil telefón.

– Prosím, – ohlásil sa.

– Sú na ceste k vám, – oznámil mu Magnus z recepcie.

– Ďakujem.

Carlos urobil posledný pokus zastihnúť Joonu Linnu, potom vstal, vrhol na seba pohľad do zrkadla a vyšiel z miestnosti. Len čo vykročil na chodbu, ozval sa zvonček výťahu a jeho dvere sa nehlučne otvorili. Pri pohľade na členov komisie sa mu v mysli zjavil obraz. Bola to spomienka na koncert skupiny Rolling Stones, na ktorý pred niekoľkými rokmi zašiel spolu s kolegami. Skupina, čo vyšla na scénu, mu pripomínala oddychujúcich a uvoľnených biznismenov. Rovnako ako členovia komisie mali tmavé obleky a viazanky.

Prvý kráčal Nathan Pollock, sivé vlasy mal zopnuté do chvosta, za ním Erik Eriksson s okuliarmi, na ktorých sa jagali diamanty, pre ktoré ho v skupine prezývali Elton, za ním sa hojdavo blížil Niklas Dent po boku s P. G. Bondessonom, a celkom na konci sa vynoril kriminalistický expertízny technik Tommy Kofoed, zhrbený a uprene si hľadiaci pod nohy.

Carlos im ukázal cestu do konferenčnej miestnosti. Šéf operatívcov z odboru zvláštnych operatívnych činností Benny Rubin už sedel za okrúhlym stolom so šálkou čiernej kávy a čakal na nich. Tommy Kofoed si z košíčka s ovocím vybral jabĺčko a hlasno si z neho odhrýzal.

Nathan Pollock sa naňho usmial a zavrtel hlavou, keď sa Tommy na chvíľu uprostred prežúvania zarazil.

– Vitajte, – Carlos sa ujal slova. – Veľmi ma teší, že ste si našli čas, lebo dnes máme na pláne diskusiu o niekoľkých závažných záležitostiach.

– Nemal by tu byť aj Joona Linna? – spýtal sa Tommy Kofoed.

– Mal, – otáľal s odpoveďou Carlos.

– Vždy si robí, čo chce, – zahundral Pollock.

– Joona pred rokmi v Tumbe vyriešil jeden prípad, – pokračoval Tommy Kofoed. – Vždy si spomeniem, aký si bol istý... presne vedel, v akom poradí sa udiali vraždy.

– Proti všetkej logike, – usmial sa Elton.

– O kriminalistickej technike viem takmer všetko, – znova sa ozval Tommy Kofoed. – No Joona iba vošiel a preskúmal krvavé stopy. Tomu nerozumiem...

– Vždy vidí celok, – vysvetlil Nathan Pollock. – Stupeň násilia, napätie, stres aj únavu materiálu paneláka v porovnaní s rodinným domom.

– Aj tak tomu všetkému celkom neverím, – zahundral Tommy Kofoed.

Carlos zaodŕhal a pozrel sa na informačný zoznam denných hlásení.

– Včera sa nám ozvala námorná polícia, – začal. – Nejaký rybár našiel mŕtvu ženu.

– V sieti?

– Nie, všimol si jachtu, niesol ju spodný prúd pri Dalarö, tak skočil do člna, vyliezol na palubu a ženu našiel sedieť na posteli v kajute na prove.

– To asi nie je nič pre komisiu, – usmial sa Petter Näslund.

– Zavraždili ju? – spýtal sa Nathan Pollock.

– Pravdepodobne samovražda, – rýchlo usúdil Petter.

– Nikto nás nesúri, – zahriakol ho Carlos a zobral si keks. – No chcel som o tom hovoriť.

– Ešte niečo? – nevrlo zahundral Tommy Kofoed.

– Máme tu hlásenie od policajtov z Västra Götalandu, – pokračoval Carlos. – V písomnej podobe ho máte pred sebou na stole.

– Ten prípad si už nemôžem zobrať, – ohradil sa Pollock.

– Všetci toho máme veľa, viem, – povedal Carlos a zamyslene zmetal zo stola omrvinky. – Asi by sme mali začať z opačného konca a poradiť sa o... nábore nových členov do komisie.

Benny Rubin zabodol pohľad do prítomných a potom oznámil, že vedenie vie o ich vyťaženosti, a preto prijalo opatrenia na rozšírenie špeciálnej komisie na vyšetrovanie závažných zločinov o ďalšieho člena.

– Vyjadrite sa k tomu, – vyzval ich Carlos.

– Nebolo by vhodné, aby sa na diskusii zúčastnil aj Joona? – spýtal sa Kofoed, naklonil sa nad stôl a vyberal si z obložených chlebíčkov.

– Veď ani neviem, či príde, – namietol Carlos.

– Tak si najprv dajme kávu, – navrhol Erik Eriksson a napravil si ligotavé okuliare.

Tommy Kofoed zatiaľ už stihol stiahnuť celofán z lososového chlebíčka, odložil z neho steblo kôpru, vytlačil naň trochu citróna a zo servítky vybalil príbor. Vtom sa otvorili dvere a do miestnosti vstúpil strapatý plavovlasý Joona Linna.

– Syö tilli, pojat, – s úsmevom povedal po fínsky.

– Presne tak, – zasmial sa Nathan Pollock. – Jedzte aj kôpor, chlapci.

Nathan s Joonom si vymenili veselé pohľady. Tommy Kofoed sa zapýril a s úsmevom kývol hlavou.

– Tilli, – zopakoval Nathan Pollock a rozosmial sa, keď Joona pristúpil k Tommymu Kofoedovi a položil mu kôpor naspäť na chlebíček.

– Čo keby sme pokračovali? – ozval sa Petter.

Joona si potriasol ruku s Nathanom Pollockom, vykročil k voľnej stoličke, tmavé sako prehodil na opierku a sadol si.

– Ospravedlňujem sa, – povedal Joona pokojne.

– Už sme sa na teba tešili, – odvetil Carlos.

– Ďakujem.

– Práve sme otvorili otázku doplnenia stavu, – objasnil Carlos.

Poškrabkal si spodnú peru a Petter Näslund sa na stoličke zamrvil.

– Myslím si... odovzdávam slovo Nathanovi, – pokračoval Carlos.

– V poriadku. Predpokladám, že nebudem hovoriť len za seba, – začal Nathan Pollock, – lebo sme sa všetci zhodli v tom, že by si sa mal k nám pridať, Joona.

V miestnosti zavládlo ticho. Niklas Dent a Erik Eriksson prikyvovali. Petter Näslund v protisvetle pôsobil ako čierna hora.

– Veľmi by sme to uvítali, – povedal Tommy Kofoed.

– Cením si vašu ponuku, – odvetil Joona a prehrabol si husté vlasy. – Ste veľmi bystrí, o tom ste už neraz presvedčili všetkých, vašu prácu si nesmierne vážim...

Všetci sa usmievali.

– No ja... neviem pracovať podľa metód, ktoré používa PUG, – dodal Joona.

– To my všetci vieme a chápeme, – rýchlo sa ozval Kofoed. – Sú trochu menej pružné, ale to nie je na škodu, neraz sa ukázalo, že...

Zmĺkol.

– Aj tak sa ťa znova opýtam na to isté, – povedal Nathan Pollock.

– Myslím si, že sa to ku mne nehodí, – odvetil Joona.

Sklopili zrak, ktosi prikývol a Joona sa vzápätí ospravedlnil, lebo mu zazvonil telefón. Vstal od stola a vyšiel z miestnosti. Po niekoľkých minútach sa vrátil a zvesil si sako zo stoličky.

– Mrzí ma to, – povedal. – Rád by som s vami zostal, ale...

– Stalo sa niečo? – spýtal sa Carlos.

– Volal mi John Bengtsson z kriminálky, – vysvetlil Joona. – Práve našiel Carla Palmcronu.

– Našiel? – zopakoval Carlos.

– Obeseného, – prikývol Joona.

Jeho symetrická tvár zvážnela a oči sa mu leskli ako sivý ľad.

– Kto je Palmcrona? – spýtal sa Nathan Pollock. – Neviem zaradiť to meno.

– Generálny riaditeľ Inšpektorátu strategických produktov, – vzápätí vysvetlil Tommy Kofoed. – On je ten, kto vo Švédsku rozhoduje a exporte zbraní.

– Nemajú všetci z ISP ochranku? – spýtal sa Carlos.

– Majú, – prikývol Kofoed.

– Tak nech sa na to pozrie niekto zo spravodajskej služby.

– Už som Johnovi Bengtssonovi sľúbil, že prídem, – povedal Joona. – Zdá sa, že tam niečo nesedí.

– A čo? – spýtal sa Carlos.

– No... najprv to musím vidieť na vlastné oči.

– To znie napínavo, – ozval sa Tommy Kofoed. – Môžem ísť s tebou?

– Ak chceš, – prikývol Joona.

– V tom prípade pôjdem aj ja, – pridal sa rýchlo Pollock.

Carlos sa pokúsil namietať niečo o prebiehajúcej porade, ale celkom zbytočne. Traja muži opustili slnkom zaliatu miestnosť a vyšli do osviežujúceho chladu chodby.

6

Ako prichádza smrť

O dvadsať minút neskôr kriminálny komisár Joona Linna zaparkoval svoje čierne volvo na ulici Strandvägen. Za ním zastal striebrosivý Lincoln Towncar. Joona vystúpil a počkal na svojich kolegov zo Štátnej komisie na vyšetrovanie závažných zločinov. Spolu obišli roh domu a vošli do brány na ulici Grevgatan číslo 2.

V starom škrípajúcom výťahu, čo ich viezol na najvyššie poschodie, sa Tommy Kofoed svojím zvyčajným nevrlým spôsobom vypytoval Joonu, čo všetko sa zatiaľ dozvedel.

– ISP nahlásilo, že hľadajú Carla Palmcronu. Nemá nijakú rodinu a nikto z kolegov sa s ním súkromne nestýkal. No keďže sa nezjavil v práci, bezpečnostná služba dostala pokyn, aby to overili. John Bengtsson šiel sem, našiel Palmcronu obeseného v byte a zavolal mi. Povedal, že má podozrenie na zločin, preto žiadal, aby som za ním hneď prišiel.

Vetrom ošľahaná tvár Nathana Pollocka sa zamračila.

– Prečo si myslí, že ide o zločin?

Výťah zastal a Joona odtiahol dvere. Pred vchodom do Palmcronovho bytu čakal John Bengtsson. Zastrčil si zápisník do vrecka a podal Joonovi ruku.

– Toto sú Tommy Kofoed a Nathan Pollock zo štátnej kriminálky, – predstavil ich Joona.

Mlčky si kývli hlavami.

– Keď som prišiel, dvere neboli zamknuté, – začal John. – Počul som hudbu a Palmcronu som našiel obeseného vo veľkej miestnosti. Za tie roky som už skladal dole pár chlapov, no tentoraz sa mi videlo... sotva pôjde o samovraždu, a keď si pomyslím na Palmcronovu pozíciu v rámci úradu...

– Bolo od teba múdre, že si zavolal, – povedal Joona.

– Prehliadol si mŕtveho? – spýtal sa bodro Tommy Kofoed.

– Ani som nevstúpil do miestnosti, – odvetil John.

– Výborne, – zahundral Kofoed a spolu s Bengtssonom rozkladal na podlahu podložky, po ktorých by mohli vojsť.

Po chvíli po nich prešli Joona s Nathanom Pollockom. John Bengtsson ich čakal v miestnosti s modrou pohovkou. Ukázal na dvojkrídlové dvere vedúce do svetlej miestnosti.

Komisár Joona Linna naďalej kráčal po podložkách a obe polovice dvier otvoril dokorán.

Cez vysoké okná prenikalo teplé slnečné svetlo. Carl Palmcrona visel uprostred obrovskej miestnosti. Na sebe mal svetlý oblek, plášť a poltopánky. Okolo bledej tváre mu poletovali muchy, sadali do kútikov očí a úst, kládli drobné žlté vajíčka a krúžili aj okolo mláčky moču a elegantného kufríka na dlážke. Tenká šnúra na bielizeň sa hlboko zarezala do Palmcronovho krku. Jazva bola tmavočervená, krv z nej sa dostala aj na košeľu.

– Popravený, – skonštatoval Tommy Kofoed a natiahol si rukavice.

Z jeho hlasu aj tváre sa náhle vytratila nevrlosť. S úsmevom si kľakol a začal fotografovať visiace telo.

– Pravdepodobne nájdeme poranenie krčnej chrbtice, – povedal Pollock a ukázal hore.

Joona sa pozrel na strop a potom na podlahu.

– Takže ide o obesenie, – pokračoval horlivo Tommy Kofoed a fotoaparát s bleskom zamieril na mŕtveho. – Chcem tým povedať, že vrah sa vôbec neusiloval zamaskovať vraždu, naopak, niečo nám ňou chcel povedať.

– Myslel som si to, – rýchlo prikývol John Bengtsson. – Miestnosť je prázdna, nie sú tu ani stoličky, ani schodíky, na ktoré by mohol vyliezť.

– Tak sa teda pozrime na to, čo nám chcel odkázať, – pokračoval Tommy Kofoed, odložil fotoaparát a zadíval sa na visiace telo. – Obesenie sa spája so zradou, Judáš Iškariotský napríklad...

– Počkaj chvíľu, – jemne ho prerušil Joona.

Pri jeho nenápadnom geste všetci spozorneli.

– Čo sa deje? – spýtal sa Pollock.

– Myslím si, že ide o samovraždu, – vyhlásil Joona.

– Typická samovražda, – pridal sa Tommy Kofoed a trochu prihlasno sa zasmial. – Odrazil sa a vyletel...

– Kufrík, – pokračoval Joona. – Ak ho postavil na výšku, mohol sa dostať hore.

– Ibaže nie až po plafón, – namietol Pollock.

– Šnúru mohol pripevniť aj predtým.

– Mohol, no aj tak si myslím, že sa mýliš.

Joona mykol plecom a hundral si popod nos:

– Pripravil si hudbu a uzol...

– Nepozrieme sa do kufríka? – spýtal sa Pollock znechutene.

– Najprv zaistím stopy, – povedal Kofoed.

Pozorovali Tommyho Kofoeda, ktorý sa ešte väčšmi prihrbil, na dlážku rozprestrel čiernu fóliu pokrytú vrstvou želatíny a potom po nej opatrne prešiel gumovým valčekom.

– Mohol by si vybrať pár vrecúšok a jeden väčší obal? – spýtal sa a ukázal na svoju tašku s materiálom.

– Môže byť zo zvlneného papiera? – spýtal sa Pollock.

– Jasné, ďakujem, – prikývol Kofoed a chytil bal vrecúšok, ktorý mu Pollock hodil vysokým oblúčikom.

Zabezpečil biologické stopy na podlahe a mávnutím pozval Nathana Pollocka do miestnosti.

– Na okraji kufríka by si mal nájsť odtlačok topánky, – pripomenul mu Joona. – Prevrátil sa, keď telo odvislo.

Nathan Pollock mlčal, no podišiel ku kufríku a kľakol si k nemu. Striebristý chvost sa mu zošmykol na plece, keď sa načiahol a postavil kufrík na hranu. Na čiernej koži sa zreteľne ukázal odtlačok topánky.

– Čo som povedal? – spýtal sa Joona.

– Dočerta, – zanadával Tommy Kofoed, na ktorého to urobilo dojem, a celou unavenou tvárou sa usmial na Joonu.

– Samovražda, – mrmlal Pollock.

– Aspoň čisto technicky, – povedal Joona.

Mlčky civeli na visiace telo.

– Čo teda vlastne máme? – spýtal sa Kofoed ešte vždy s úsmevom.

– Osoba, ktorá rozhoduje o predaji vojenského materiálu, si vzala život.

– To nie je nič pre nás, – vzdychol Pollock.

Tommy Kofoed si stiahol rukavice a ukázal na visiaceho muža.

– Joona, čo si si to vlastne hundral o hudbe a uzloch? – spýtal sa.

– Je to dvojitý námornícky uzol, – Joona ukázal na hák s lampou.

– Ten som si spojil s Palmcronovou dlhoročnou kariérou v námorníctve.

– A hudba?

Joona sa zarazil a premeral ho pohľadom.

– Ako sa ti páči? – spýtal sa.

– Neviem, je to nejaká sonáta pre husle, – povedal Kofoed. – Rané osemnáste storočie alebo tak nejako...

Stíchol, keď sa pri dverách ozval zvonček. Všetci štyria sa na seba pozreli. Joona sa pohol do haly a ostatní vykročili za ním, ale zastali v salóne, aby ich nebolo vidieť zo schodiska.

Joona prešiel halou až do predsiene, zarazil sa a uvažoval, či sa pozrie cez priezor, ale rozhodol sa nepoužiť ho. Keď vystrel ruku a stlačil kľučku, cítil, ako cez kľúčovú dierku prúdi vzduch. Ťažké dvere sa otvorili. Chodba na schodisku bola tmavá. Časový spínač vypol osvetlenie a červenohnedé lampy označujúce únikový východ neposkytovali dostatok svetla. Vtom Joona začul, ako v jeho blízkosti ktosi tlmí dychčanie. Niekto sa ukrýva a usiluje sa zatajiť dych. Joonova ruka zablúdila k pištoli už vo chvíli, keď opatrne nazrel za otvorené dvere. V pásiku svetla, prenikajúcom cez škáru pri pántoch, sa črtala vysoká ženská postava s veľkými rukami. Mohla mať okolo šesťdesiatpäť rokov. Ani sa nepohla. Na líci mala veľkú náplasť telovej farby, sivé vlasy ostrihané do dievčenského účesu na páža. Bez najmenšieho náznaku úsmevu sa pozrela Joonovi priamo do očí.

– Už ste ho zvesili? – spýtala sa.

7

Ochotní ľudia

Joona si myslel, že na stretnutie komisie na vyšetrovanie závažných zločinov, čo sa mala konať o trinástej hodine, príde včas.

Chcel sa len naobedovať s Disou v sade Rodendals trädgård v Djurgårdene. Joona ta dorazil priskoro. Chvíľu len tak postával na slnku a pozoroval jemný opar, čo sa vznášal nad neveľkým vinohradom.

Po chvíli zbadal Disu, ako sa k nemu blíži so svojou plátennou taškou na pleci. Jej úzku tvár s inteligentnými črtami zdobili pehy od jarného slnka a vlasy, takmer vždy stiahnuté do dvoch neposlušných vrkočov, mala tentoraz rozpustené na plecia. Očividne sa vyparádila, obliekla si šaty s drobnými kvietkami a sandále na vysokom opätku.

Nesmelo sa objali.

– Ahoj, – ozval sa Joona. – Aká si pekná.

– Aj ty, – odvetila Disa.

Jedlo si naložili pri bufetovom pulte a sadli si k stolu vonku. Joona si všimol, že si nalakovala nechty. Archeologička Disa chodievala najčastejšie s nakrátko ostrihanými nechtami, za ktorými sa aj tak zachytávala hlina. Odtrhol pohľad od jej rúk a zadíval sa na ovocný sad.

Disa sa pustila do jedenia a s plnými ústami povedala:

– Kráľovná Kristina dostala od kurlandského vojvodu do daru leoparda. Chovala ho tu v Djurgårdene.

– To som teda nevedel, – spokojne prikyvoval Joona.

– V kráľovských účtovných knihách som sa dočítala, že obchodná komora vyplatila štyridsať toliarov v striebre za pohreb slúžky, ktorú leopard roztrhal.

Pohodlne sa oprela a uchopila pohár.

– Joona Linna, prestaň už rečniť, – povedala ironicky.

– Prepáč, – spamätal sa Joona. – Ja...

Zmĺkol a odrazu si uvedomil, že mu z tela unikla všetka energia.

– Čo také?

– Prosím ťa, rozprávaj ešte o leopardovi.

– Vyzeráš smutne...

– Myslel som na matku... včera bol presne rok, čo odišla... Položil som jej na hrob biely iris.

– Aj mne Ritva veľmi chýba, – prikývla Disa.

Položila príbor a chvíľu sedela mlčky.

– Vieš, čo povedala, keď sme sa naposledy stretli? Chytila ma za ruku a radila mi, aby som ťa všade nasledovala a bola ti vždy nablízku.

– Tak to si viem predstaviť, – zasmial sa Joona.

Na pohár zažiarilo slnko a odrazilo sa v Disiných nevšedných tmavých očiach.

– Povedala som, že to si neviem predstaviť. A vtedy mi navrhla, aby som ťa opustila, nikdy viac sa za tebou ani len neobzrela, nikdy sa k tebe nevrátila.

Prikývol, no netušil, čo na to povedať.

– Potom by si zostal sám, – pokračovala Disa. – Bol by z teba veľký osamelý Fín.

Pohladkal ju po prste.

– To by som nechcel.

– Čo?

– Stať sa veľkým osamelým Fínom, – odvetil nežne. – Chcem byť s tebou.

– A ja by som ťa najradšej poriadne pohrýzla. Vieš mi to vysvetliť? Len čo ťa zbadám, hneď ma začnú svrbieť zuby, – usmiala sa Disa.

Joona vystrel dlaň, aby v nej skryl jej ruku. Uvedomoval si, že už v tejto chvíli mešká na stretnutie s Carlosom Eliassonom a s komisiou na vyšetrovanie závažných zločinov, no aj tak zostal sedieť s Disou, žartovali spolu a on zároveň myslel na to, že by mal zájsť do Severského múzea a dôkladne si prezrieť laponskú svadobnú čelenku.

*

Carlos Eliasson pri čakaní na Joonu Linnu rozprával členom komisie o mladej žene, ktorú našli mŕtvu na jachte pri jednom z ostrovčekov pod Štokholmom. Benny Rubin v hlásení uviedol, že treba zohľadniť výsledky vyšetrovania, ktoré poskytne námorná polícia.

Joona trochu meškal a sotva sa porada začala, zavolal mu John Bengtsson z kriminálky. Poznali sa už dlhé roky a vyše desať rokov hrávali proti sebe florbal. John Bengtsson bol sympatický muž, no keď mu stanovili diagnózu rakovina prostaty, takmer všetci jeho priatelia sa vytratili. V súčasnosti bol John Bengtsson celkom zdravý, ale rovnako ako mnohí iní ľudia, ktorí pocítili nadvládu smrti, mal v sebe zvláštnu nežnosť a istú váhavosť.

Joona stál na chodbe pred konferenčnou miestnosťou a počúval Bengtssonove uvážlivé slová. Hlas prezrádzal nesmiernu vyčerpanosť, ktorá sa zvyčajne dostavuje pár minút po veľkom vypätí a strese. Opisoval, ako pred chvíľou našiel v byte obeseného generálneho riaditeľa Inšpektorátu strategických produktov.

– Samovražda? – spýtal sa Joona.

– Nie.

– Vražda?

– Nemohol by si sem prísť? – spýtal sa John. – To čo vidím, mi akosi nejde dokopy. Joona, to telo lieta nad zemou.

*

Joona spolu s Nathanom Pollockom a Tommym Kofoedom konštatovali, že predsa len ide o samovraždu, keď sa pri dverách Palmcronovho bytu rozozvučal zvonček. Na tmavom schodisku stála vysoká žena s nákupnými taškami v nezvyčajne veľkých rukách.

– Už ste ho zvesili? – spýtala sa.

– Zvesili? – zopakoval Joona.

– Riaditeľa Palmcronu, – spresnila otázku.

– Čo myslíte tým zvesili?

– Prepáčte, som iba gazdiná, myslela som si...

Odrazu zneistela a pobrala sa ku schodom, no len čo Joona odpovedal na jej otázku, zastala.

– Ešte vždy visí.

– Aha, – povedala a potom sa k nemu obrátila tvárou s nič nehovoriacim výrazom.

– Vy ste ho dnes už videli?

– Nie, – odvetila.

– Tak prečo sa pýtate, či sme ho zvesili? Čo vás k tomu viedlo? Všimli ste si niečo nezvyčajné?

– Šnúru visiacu zo stropu v salóne, – odvetila.

– Videli ste šnúru?

– Samozrejme.

– A nebáli ste sa, že ju použije? – spýtal sa Joona.

– Zomrieť nie je nič hrozné, nočná mora je horšia, – odvetila a potlačila úsmev.

– Čo ste povedali? Žena len zavrtela hlavou.

– Čo si myslíte, ako vyzerala jeho smrť? – Joona sa rozhodol pre ďalšiu otázku.

– Myslím si, že slučka sa mu zatiahla okolo krku, – odvetila potichu gazdiná.

– A ako sa dostala na jeho krk?

– Neviem... asi potreboval pomoc, – usúdila zamyslene.

– Čo rozumiete pod pomocou?

Oči sa jej prevrátili a Joona na chvíľu pripustil, že zamdlie, ale potom sa dotkla rukami steny, oprela sa a znova sa mu pozrela do očí.

– Ochotných ľudí je všade dosť, – povedala skleslo.

8

Nålen

Policajná plaváreň bola pustá a tichá, za sklenenou stenou panovala tma, ani v kaviarničke nesedeli hostia. Voda v obrovskom modrom bazéne sa takmer nehýbala. Bola osvetlená zospodu, svetelné lúče sa jemne hojdali na hladine a zasahovali steny bazénu aj strop plavárne. Joona Linna plával jednu dĺžku za druhou, udržiaval si rovnaké tempo a kontroloval rytmus svojho dychu.

Pri plávaní sa mu mysľou preháňali rozmanité obrazy. Napríklad Disina tvár, keď povedala, že ju pri pohľade naňho svrbia zuby.

Joona sa dotkol okraja bazénu, obrátil sa pod vodou a vyletel dopredu. Vôbec si neuvedomil, že keď si spomenul na byt Carla Palmcronu na ulici Grevgatan, začal plávať rýchlejšie. V duchu znova skúma visiace telo, mláku moču, muchy na tvári. Mŕtvy muž sa nezdržiaval vyzliekaním z plášťa ani vyzúvaním, zato si však našiel čas na pustenie hudby.

To všetko spolu dávalo Joonovi pocit, že čin bol plánovaný, a zároveň impulzívny, čo pri samovražde nie je nič nezvyčajné.

Plával čoraz rýchlejšie, obrátil sa, ešte pridal a vnútorným zrakom sledoval sám seba, ako prechádza halou Palmcronovho bytu a po nečakanom zvonení otvára dvere. Ako sleduje vysokú ženu s veľkými rukami skrytú za dverami, v tme schodiska.

Joona sa pri okraji bazénu zastavil, potreboval sa vydýchať. Lakťami sa oprel o plastovú mriežku nad čističkou vody. Dych sa mu pomaly upokojil, len ťarcha z nadbytku mliečnej kyseliny, čo sa mu vyplavila do svalov, jednostaj narastala. Do plavárne vstúpila skupinka policajtov pripravených na tréning. Priniesli si dve figuríny, jedna predstavovala dieťa, druhá osobu s veľkou nadváhou.

Zomrieť nie je nič hrozné, povedala s úsmevom vysoká žena.

Joona vyliezol z bazénu a uvedomoval si, že ho vnútorne zviera čudný pocit stresu. Nechápal prečo, no prípad Carla Palmcronu mu nedal pokoj. Z akýchsi dôvodov jednostaj videl pred sebou prázdnu svetlú miestnosť. A počul tlmenú hudbu spolu s dotieravým bzučaním múch.

Joona vedel, že ide o samovraždu, a pokúšal sa sám seba presvedčiť, že to nemá čo robiť so štátnou kriminálkou, napriek tomu by sa najradšej hneď rozbehol naspäť do bytu, znova ho prehľadal, presnoril, prešiel každú miestnosť, overil si, či niečo neprehliadol.

Počas rozhovoru s gazdinou sa mu videlo, že je zmätená, že sa dostala do šoku, čo jej zahmlilo myslenie a vzbudilo v nej podozrievavosť, lebo odpovedala dosť čudne a nesúvislo. No Joona sa odrazu pokúsil zmeniť uhol pohľadu. Možno gazdiná vôbec nebola zmätená, naopak, možno na jeho otázky odpovedala veľmi presne. V tom prípade gazdiná Editha Schwartzová vlastne tvrdila, že Carlovi Palmcronovi niekto pomáhal so slučkou, že mal pri sebe ochotných ľudí, nápomocné ruky. V tom prípade však vypovedala, že jeho smrť nebola samovražda, lebo v posledných chvíľach nebol sám.

Čosi na tom všetkom nesedelo.

Vedel, že sa nemýli, ibaže svoje pocity nevedel nijako sformulovať.

Joona vošiel do mužskej šatne, odomkol si skrinku, vybral telefón a zavolal šéfovi oddelenia súdneho lekárstva Nilsovi Åhlénovi, ktorého všetci prezývali Nålen – Špendlík.

– Ešte nie som hotový, – zavrčal Nålen, keď si priložil slúchadlo k uchu.

– Ide mi o Palmcronu. O tvoj prvý dojem, aj keď...

– Ešte nie som hotový, – skočil mu do reči Nålen.

– Aj keď ešte nie si hotový, – dokončil vetu Joona.

– Zastav sa v pondelok.

– Prídem hneď teraz, – nedal sa Joona.

– O piatej sa idem so ženou pozrieť na nejakú sedačku.

– O dvadsaťpäť minút som u teba, – oznámil Joona a telefonát ukončil, skôr než Nålen stihol znova zopakovať, že ešte nie je hotový.

Keď sa Joona osprchoval a obliekol, začul smiech a džavot. Pochopil, že plavecký kurz detí zamestnancov sa začne čoskoro.

Uvažoval o tom, čo značí v praxi, keď generálneho riaditeľa Inšpektorátu strategických produktov nájdu obeseného. Muža, ktorý v konečnom dôsledku vydáva všetky rozhodujúce pokyny na export vojenského materiálu.

A čo ak sa mýlim? Čo ak ho zavraždili? Joona si jednostaj kládol tieto dve otázky. Skôr než pôjdem za Nålenom, musím sa poradiť s Pollockom, možno si s Kofoedom už stihli naštudovať hlásenie z prehliadky miesta činu.

Joona rezkými dlhými krokmi vyšiel na chodbu, zbehol po schodoch a zavolal asistentke Anji Larssonovej, aby zistil, či Nathana Pollocka nájde v policajnej budove.

9

Muž proti mužovi

Joonove husté vlasy ešte nestihli vyschnúť, keď otváral dvere posluchárne číslo jedenásť, kde Nathan Pollock prednášal vybranej skupine mužov ažien, školenej nazásahy pri oslobodzovaní rukojemníkov.

Na stene zaPollockom svietil anatomický nákres ľudského tela, premietaný zpočítača. Nastole ležalo sedem rozličných typov zbraní od striebornej pištole Sig Sauer P238 pomatnú čiernu automatickú pušku značky Heckler & Koch srozšíreným zásobníkom.

Jeden zmladých adeptov stál predPollockom, ktorý vytiahol nôž, čo dovtedy skrýval, priskočil knemu, naznačil útok napolicajtov krk apotom sa obrátil kuskupine.

–Nevýhodou takéhoto postupu je fakt, že nepriateľ môže vykríknuť, pohyby jeho tela nie sú pod kontrolou avykrvácanie chvíľu trvá, lebo sa dá zasiahnuť len jedna tepna, – vysvetľoval Pollock.

Znova podišiel kmladému policajtovi aramenom mu ovinul tvár tak, že lakeť sa ocitol najeho ústach.

–No ak urobím toto, utlmím výkrik, ovládnem celú hlavu ajediným rezom zasiahnem obe tepny, – pokračoval.

Pollock pustil policajta azbadal pri dverách stojaceho Joonu Linnu. Domiestnosti vstúpil vochvíli, keď Pollock predvádzal hmat. Mladý policajt si pretrel ústa asadol si nasvoje miesto. Pollock sa zazubil akývol naJoonu, aby podišiel knemu, no Joona odmietavo zavrtel hlavou.

–Nathan, potrebujem stebou prehodiť pár slov, – povedal potichu.

Zopár policajtov sa obzrelo. Pollock prešiel knemu apodal mu ruku. Joonovo sako bolo nachrbte úplne mokré.

–Tommy Kofoed vPalmcronovom byte snímal odtlačky topánok, –povedal Joona. – Potrebujem vedieť, či našiel niečo nezvyčajné.

–Nemyslel som si, že to tak súri, – tlmeným hlasom odvetil Nathan. – Samozrejme, odtlačky zfólií sme nafotili, ale výsledky sme zatiaľ neanalyzovali. Vtejto chvíli naozaj nemám nijaký prehľad...

–No niečo si si všimol, – prerušil ho Joona.

–Keď som obrázky vložil dopočítača... zatiaľ je ešte priskoro nanejaké vyjadrenia.

–Len mi všetko povedz, ponáhľam sa.

–Zdá sa, že vdvoch kruhoch okolo tela sa nachádzali odtlačky rozličných topánok, – povedal Nathan.

–Poď somnou zaNålenom, – vyzval ho Joona.

–Teraz?

–Mám tam byť odvadsať minút.

–Dočerta, nemôžem, – odvetil Nathan aukázal naplnú miestnosť. – Ale mám zapnutý telefón, keby si sa naniečo potreboval spýtať...

–Vďaka, – prikývol Joona avykročil kdverám.

–Počuj... nemohol by si túto bandu aspoň pozdraviť? – zadržal ho Nathan.

Medzitým sa knim všetci obrátili, takže Joona im zakýval.

–Tak toto je Joona Linna, oktorom som vám rozprával, – oznámil Nathan Pollock zvýšeným hlasom. – Pokúsim sa ho prehovoriť, aby nám vdohľadnom čase prišiel urobiť prednášku oboji muža proti mužovi.

Nastalo ticho, všetci hľadeli naJoonu.

–Väčšina zvás vie obojovom umení viac než ja, – usmial sa Joona. – Naučil som sa len jedno: vskutočnom živote platia celkom iné pravidlá, lebo vtedy je to boj, anie šport.

–Dobre ho počúvajte, – upozornil poslucháčov Pollock.

–Vskutočnom živote si poradíte len vtedy, keď sa prispôsobíte daným podmienkam apremeníte ich nasvoju výhodu, – pokračoval pokojne Joona. – Naučte sa využiť situáciu... či sa ocitnete vaute, alebo nabalkóne. Vmiestnosti môže byť slzotvorný plyn. Podlaha pokrytý črepinami aúlomkami skla. Zbraň sa môže zaseknúť. Niekedy neviete, či ste sa dostali nazačiatok alebo koniec celej reťaze udalostí. Potrebujete si šetriť sily naďalšie okolnosti, vydržať celú noc... takže sa nebavme onejakých bojových postojoch, poskokoch či ukážkových úderoch vringu.

Niekoľkí adepti sa zasmiali.

–Pri boji zblízka, muž proti mužovi, ide často oschopnosť znášať bolesť, aby ste ho vládali rýchlo ukončiť, lenže... naďalšie vysvetľovanie už nemám čas.

Joona vyšiel zmiestnosti. Dvaja policajti zatlieskali. Dvere sa zatvorili aučebňa stíchla. Nathan Pollock sa sám preseba usmial avrátil sa kstolu.

Pollock klikol dopočítača aspomalený záznam sa rozbehol. Zrnitá videonahrávka vznikla snímaním zhora. Zachytávala priestory banky. Vspodnej časti obrazovky ubiehali sekundy. Nábytok sa váľal pozemi, všade ležali rozličné papiere aformuláre. Joona sa zakrádal popri stene, pištoľ držal predsebou vovystretej ruke. Pohyboval sa pomaly, akoby bol pod vodou. Vlamač sa skrýval zaotvorenými dverami miestnosti strezorom. Vruke zvieral nôž. Odrazu sa dlhými krokmi rozbehol dopredu. Joona namieril najeho hruď astlačil spúšť.

–Nechápem, – hlesla ktorási zožien.

–Načo?

Table of Contents

Start

1 Predtucha

2 Prenasledovateľ

3 Opustená jachta

4 Obesenec

5 Štátny úrad kriminálnej polície

6 Ako prichádza smrť

7 Ochotní ľudia

8 Nålen

9 Muž proti mužovi