Start

ZMLUVA PODĽA

PAGANINIHO

Lars Kepler

PAGANINIKONTRAKTET

Copyright © 2010 by Lars Kepler

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Slovak language by arrangement with Bonnier

Group Agency, Stockholm, Sweden

Translation © 2011 by Mária Bratová

Jacket design © 2010 by Hummingbirds

Slovak edition © 2011, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2527-5  

Vládlo bezvetrie, keď bezcieľne sa plaviaca jachta dorazila k jednému z ostrovčekov Jungrufjärdenu južne od Štokholmu. Tmavomodré more sa pohybovalo ospalo a mäkko ako jemná hmla.

Starec na člne privesloval k jachte, a hoci tušil, že odpovede sa nedočká, predsa len pár ráz nahlas zakričal. Už takmer hodinu pozoroval z brehu, ako ju pomalý spodný prúd nesie k ostrovčekom.

Muž privesloval k boku lode. Vytiahol veslá, čln priviazal k železným schodíkom, vyštveral sa po nich a preliezol zábradlie. Uprostred kormy stálo ružové ležadlo. Muž na chvíľu zastal a počúval, či nezačuje nejaký zvuk. Nič sa však neozvalo, a tak otvoril zasklené dvere a zišiel po niekoľkých schodoch do salónika. Cez veľké okno prenikalo sivé svetlo a osvetľovalo zariadenie z lakovaného tikového dreva aj tmavomodré poťahy na sedačke. Pokračoval dolu po širokých schodoch obložených lešteným drevom, popri tmavom kuchynskom kúte, kúpeľni až do veľkej kajuty. Z malého okienka pod strechou prenikalo jemné svetlo na širokú posteľ v tvare hrotu šípa. O jej priečelie sa opierala mladá žena v džínsovej bunde v čudne uvoľnenej polohe. Nohy mala doširoka roztiahnuté, jedna ruka spočívala na ružovej poduške. Uprene civela starcovi rovno do očí. Na vážnej tvári sa jej zračilo zdesenie.

Starcovi chvíľu trvalo, kým pochopil, že je mŕtva.

V dlhých čiernych vlasoch mala pripevnenú ozdobu v tvare bielej holubice. Holubice mieru.

Keď starý muž podišiel k nej a dotkol sa jej líca, hlava jej klesla dopredu, z úst vytryskol tenký pramienok vody a stekal po brade.

Slovo muziké značí v podstate umenie múz a pochádza z gréckeho mýtu o deviatich Apolónových družkách. Všetky boli dcérami mocného Dia a titanky Mnemosyné, bohyne pamäti. Múza hudby Euterpa sa zvyčajne zobrazuje s flautou a jej meno v preklade značí Darkyňa radosti.

Talent, ktorý sa všeobecne nazýva muzikálnosť, v podstate nemožno definovať so všeobecnou platnosťou. Niektorí ľudia nemajú schopnosť vnímať frekvenciu zvukov, ktorou sa odlišujú jednotlivé tóny, iní sa zasa rodia s mimoriadnou hudobnou pamäťou a s absolútnym sluchom, čo značí, že ich vedia intonovať celkom presne bez akejkoľvek pomôcky či návodu.

V dejinách sa vyskytlo niekoľko výnimočných hudobných géniov, mnohí z nich sa skutočne preslávili. Patrí k nim aj Wolfgang Amadeus Mozart, ktorý od svojich šiestich rokov koncertoval na kráľovských dvoroch Európy, či Ludwig van Beethoven, ten zasa mnohé svoje vrcholné diela skomponoval v čase, keď už bol celkom hluchý.

Legendárny Niccolò Paganini sa narodil roku 1782 v talianskom prístave Janov. Bol huslista samouk a skladateľ. Až do dnešných dní sa nájde len málo huslistov, ktorí sú schopní zahrať jeho rýchle a komplikované skladby. Paganiniho ešte aj po smrti sprevádzajú chýry o tom, že aby získal svoje jedinečné schopnosti, podpísal zmluvu s diablom.

1 
Predtucha

Penelopu Fernandezovú zamrazilo. Srdce sa jej odrazu divoko rozbúšilo a rýchlo sa obzrela za seba. Zrejme práve v tejto chvíli ju premkla predtucha toho, čo ju dnes čaká.

Napriek horúčave v štúdiu mala na tvári pocit chladu. V maskérni jej totiž na pleť naniesli studený krém a púder, z vlasov vybrali sponu v tvare holubice a bohaté lokne spevnili tužidlom.

Penelope Fernandezovej, predsedníčke Švédskej mierovej a arbitrážnej spoločnosti, mlčky ukázali cestu do štúdia aktualít, kde sa vo svetle reflektorov usadila oproti Pontusovi Salmanovi, výkonnému riaditeľovi firmy Silencia Defence AB, zaoberajúcej sa výrobou zbraní a vojenských zariadení.

Moderátorka Stefanie von Sydow dokončila predchádzajúcu tému, pozrela sa do kamery a začala hovoriť o hromadnom prepúšťaní spôsobenom britskou zbrojovkou BAE Systems Limiteds, ktorá odkúpila švédsku akciovú spoločnosť Bofors. Potom sa pozrela na Penelopu:

– Penelopa Fernandezová, v mnohých rozhovoroch ste otvorene kritizovali aktivity v oblasti švédskeho exportu zbraní. Nedávno ste ho dokonca prirovnali k francúzskemu škandálu Angolagate. Vysoko postavených politikov a obchodníkov obvinili z brania úplatkov a pašovania zbraní, za čo ich odsúdili na mnohoročné tresty. Taký škandál však Švédsku predsa len nehrozí...

– K tomu sa dá zaujať dvojaké stanovisko, – odvetila Penelopa Fernandezová. – Alebo naši politici fungujú inak, alebo inak funguje náš právny systém.

– Veľmi dobre viete, – ozval sa Pontus Salman, – že naša krajina má dlhú tradíciu...

– Lenže podľa švédskych zákonov, – prerušila ho Penelopa, – sú výroba aj export zbrojárskeho materiálu zakázané.

– Veľmi sa mýlite, – odvetil Salman.

– Paragrafy 3 a 6 o zbraniach, – dodala Penelopa.

– No Silencia Defence získala už dávnejšie dobré hodnotenie, – usmial sa Salman.

– To je jasné, veď inak by išlo o porušenie zákona a...

– Ibaže my sme tým vlastne získali potrebné povolenie, – skočil jej do reči.

– Nezabúdajte, na čo sa používajú výrobky zbrojárskeho priemyslu.

– Prepáčte, slečna Fernandezová, – zasiahla moderátorka Stefanie von Sydow a kývla na Pontusa Salmana, ktorý zdvihol ruku, aby naznačil, že nedokončil myšlienku.

– Všetky obchody sa vopred posudzujú a hodnotia, – ujal sa slova. – Túto úlohu vykonáva alebo vláda, alebo Inšpektorát strategických produktov. Dúfam, že ste o tom počuli.

– Vo Francúzsku je to podobne, – namietla Penelopa. – Napriek tomu a napriek embargu OSN, napriek všeobecne záväznému zákazu sa v Angole ocitli výrobky zbrojárskeho priemyslu za viac než osem miliárd korún...

– Teraz hovoríme o Švédsku.

– Chápem, že ľudia nechcú prísť o prácu, no aj tak by som rada od vás počula, čím motivujete export takého množstva munície do Kene? Je to krajina, ktorá...

– Ale to predsa nemôžete nijako dokázať, – prerušil ju. – Nemáte žiaden dôkaz. Alebo sa mýlim?

– Žiaľ, naozaj nemôžem...

– Máte k tomu nejakú konkrétnu pripomienku? – tentoraz jej skočila do reči Stefanie von Sydow.

– Nie, – odvetila Penelopa Fernandezová a sklopila zrak. – Ale zato...

– V tom prípade si myslím, že by bolo vhodné, aby ste sa ospravedlnili, – ozval sa Pontus Salman.

Penelopa sa mu pozrela do očí a cítila, ako v nej narastá hnev aj frustrácia, ale prinútila sa mlčať. Pontus Salman sa smutne usmial a potom začal rozprávať o továrni v Trollhättane. Keď Silencia Defence dostala povolenie obnoviť výrobu, vytvorilo sa dvesto nových pracovných miest. Salman vysvetľoval pozitívne dosahy a ozrejmil, ako ďaleko pokročila výroba. Vyjadroval sa zdĺhavo, takže na Penelopu a jej názory už nezostal čas.

Pozorne počúvala a silou vôle potláčala v sebe pýchu. Radšej myslela na to, ako sa s Björnom vychystajú na jeho jachtu. Pekne si ustelú veľkú posteľ v tvare šípa, naplnia chladničku aj malú mrazničku. Predstavila si zarosené kalíšky dobrého alkoholu, ktorým zapijú slede v omáčke so zemiakmi, varené vajíčka a chrumkavý chlieb. Prestrú si na palube, zakotvia pri niektorom ostrovčeku. Dlhé hodiny budú takto hodovať v lúčoch večerného slnka.

  *

Penelopa Fernandezová vyšla z budovy Švédskej televízie a pobrala sa smerom k Vallhallavägen. V rannom magazíne takmer dve hodiny drepela na pohovke a čakala na rozhovor, no napokon jej produkčný vysvetlil, že ju musel z programu vyškrtnúť, aby získali priestor pre hosťa, ktorý dá divákom päť osvedčených rád, ako sa pred letom čo najrýchlejšie dopracovať k dokonale vyformovanému hrudníku.

Neďaleko Gärdet sa črtalo pestrofarebné šapitó Cirkusu Maximus. Zreteľne videla ošetrovateľa slonov, ako ich sprchoval z hadice. Jeden zo slonov zdvihol chobot a zachytával vodu rovno do úst.

Penelopa mala dvadsaťštyri rokov, kučeravé čierne vlasy siahajúce kúsok pod plecia, na krku sa jej ligotala krátka strieborná retiazka s krížikom, čo dostala pri konfirmácii. Jej pokožka sa zlatisto leskla. Pripomínala panenský olej či med, to o nej napísal istý chlapec, keď sa na vyučovaní navzájom opisovali. Pre veľké oči s vážnym pohľadom si neraz vypočula, že sa neuveriteľne podobá na filmovú hviezdu Sophiu Loren.

Penelopa vybrala z tašky telefón a zavolala Björnovi, aby mu oznámila, že už je na ceste, práve sa blíži k zastávke metra na námestí Karlaplan. 

– Penny, stalo sa niečo? – spýtal sa znepokojene.

– Nie, prečo?

– Tak nič, nechal som ti odkaz na odkazovači. Všetko je pripravené, už len ty mi tu chýbaš.

– Ponáhľame sa?

Na dlhom strmom schodisku, čo ju viezlo do podzemia metra, sa Penelope rozbúšilo srdce. Pocítila slabú nevoľnosť a zatvorila oči. Schody klesali čoraz nižšie, priestor okolo nej akoby sa zužoval a vzduch bol čoraz chladnejší.

Penelopa Fernandezová pochádzala z La Libertadu, jednej z najznámejších oblastí Salvadoru. Penelopinu matku Claudiu Fernandezovú počas občianskej vojny uvrhli do väzenia, takže Penelopa sa narodila v cele, kde sa pätnásť internovaných žien usilovalo zo všetkých síl pomáhať pri pôrode. Claudia bola lekárka a aktívne sa zapájala do osvetovej činnosti. Do jednej z množstva väzníc, čo vznikli v novom režime, sa dostala za to, že sa medzi pôvodným obyvateľstvom pokúšala šíriť informácie o práve na založenie odborov.

Penelopa otvorila oči, až keď z pohyblivých schodov zostúpila na nástupisku metra. Nepríjemný pocit z uzavretého priestoru sa rozplynul. Znova si spomenula na Björna, ktorý na ňu čaká na Långholmene pri jachtárskom klube. Nesmierne sa tešila na chvíľu, keď z jeho lode nahá skočí do vody a uvidí len more a oblohu.

Vlak sa skackavo hnal dopredu. Keď sa blížil k zastávke Gamla stan a vyšiel z tunela, cez okná prenikli do vozňa slnečné lúče.

Penelopa Fernandezová nenávidela vojny, násilie a moc zbraní. Hlboká averzia ju viedla k štúdiu politických vied v Uppsale, kde sa venovala najmä mierovému hnutiu a výskumu ozbrojených konfliktov. Spolu s Jane Oduyaovou pracovala pre francúzsku humanitárnu organizáciu Action Contre la Faim so sídlom v Dárfúre. Pre denník Dagens Nyheret napísala mimoriadne zaujímavý článok o ženách v utečeneckých táboroch a o ich úsilí znova budovať každodenný život. Pred dvoma rokmi na mieste predsedníčky Švédskej mierovej a arbitrážnej spoločnosti nahradila Fridu Blomovú.

Penelopa vyšla z metra na ulicu pri Hornstulle. Ocitla sa v lúčoch slnka, no odrazu sa jej zmocnil nevysvetliteľný nepokoj. Rozbehla sa dolu po Pålsundsbacken smerom k Söder Mälarstand, rýchlo prešla mostom na Långholmen a odbočila doľava na cestu vedúcu k malému prístavu. Prach zo štrku a z kamienkov sa v nehybnom vzduchu držal nad zemou ako jemný opar.

Björnova jachta kotvila v tieni pod mostom Västerbron. Vlniaca sa voda vytvorila svetelnú sieť, čo sa jemne zrkadlila na jeho sivých kovových nosníkoch.

Zbadala ho. Stál na palube v kovbojskom klobúku. Nehýbal sa, prekríženými rukami objímal sám seba a hlavu chúlil medzi zdvihnuté plecia.

Penelopa si vopchala do úst dva prsty a prenikavo zahvízdala. Björn sa strhol a v nečakane obnaženej tvári sa mu zjavil nevýslovný strach. Obrátil hlavu k ceste a uvidel ju. Vyšiel jej naproti a potom čakal na konci cestičky, no ešte aj vtedy mal v očiach výraz strachu.

– Čo sa stalo? – spýtala sa, keď zostupovala schodíkmi k nemu.

– Nič, – odvetil Björn, napravil si klobúk a pokúsil sa o úsmev.

Objali sa. Cítila, že má ľadové ruky a košeľu na chrbte mokrú od potu.

– Si celý spotený, – povedala.

Björn uhol pohľadom.

– Ponáhľal som sa, aby sme čo najskôr vyrazili.

– Zoberieš mi tašku?

Prikývol a gestom ruky ju pozval na palubu. Loď sa jej pod nohami zľahka hojdala, do nosa jej udierala vôňa slnkom rozhorúčeného plastu a lakovaného dreva.

– Hej, pane! – okríkla ho veselo. – Kde ste?

Vlasy slamovej farby mu v dredoch trčali spod klobúka na všetky strany. Bledomodré oči nadobudli výraz usmiateho dieťaťa.

– Tu som, – odvetil a sklopil zrak.

– Na čo jednostaj myslíš?

– Že budeme konečne sami, – odvetil a objal ju okolo drieku. – A že sa budeme milovať v prírode.

Perami sa dotýkal jej vlasov.

– Takže na toto myslíš a nádejaš sa? – šepla s úsmevom.

– Presne tak, – odvetil.

Zasmiala sa nad jeho priamočiarosťou a otvorenosťou.

– Ibaže väčšina – teda aspoň žien – tvrdí, že také milovanie sa trochu preceňuje, – pokračovala veselo. – Veď ležať na zemi medzi mravcami a skalami a...

– Je to ako kúpať sa nahý, – namietol.

– Skús ma o tom presvedčiť, – povedala vyzývavo.

– To aj urobím.

– A ako? – zasmiala sa vo chvíli, keď jej v plátennej taške zazvonil telefón.

Björn akoby na okamih skamenel. Z líc sa mu vytratila farba. Pozrela sa na displej a zistila, že ju volá mladšia sestra.

– Volá Viola, – vysvetlila mu rýchlo a ozvala sa: – Ahoj, sestrička!

Akési auto zatrúbilo a sestra do telefónu kričala.

– Kretén sprostý, – nadávala.

– Čo sa stalo?

– Je koniec, – vyhlásila Viola. – So Sergejom som skončila.

– Už zasa? – neodpustila si Penelopa.

– Áno, – tichšie odvetila Viola.

– Prepáč, chápem, že ti je mizerne.

– Nie je to až také zlé, len... Mama hovorila, že ste sa vybrali na more, tak som si pomyslela... keby som mohla, rada by som išla s vami.

Nastalo ticho.

– S nami, – zopakovala Penelopa a uvedomovala si, že v jej hlase nie je ani náznak nadšenia. – Vieš, my s Björnom by sme chceli byť chvíľu sami, ale...

2 
Prenasledovateľ

Penelopa v bielej podprsenke od bikín a v tenkom bledomodrom sarongu, čo jej zahaľoval bedrá a stehná, stála na mostíku. Nad pravým prsníkom mala symbol mieru. Cez predné okno na ňu svietilo horúce slnko. Opatrne manévrovala okolo kungshamnského majáka, aby veľkú loď bezpečne nasmerovala do úzkeho prielivu.

Jej mladšia sestra Viola vstala z ružového ležadla na zadnej palube. Poslednú hodinu tam presedela s Björnovým kovbojským klobúkom na hlave, s obrovskými zrkadlovými slnečnými okuliarmi a ospalými pohybmi fajčila jointa.

Zo päť ráz sa neisto pokúsila zachytiť zápalkovú škatuľku dlhými nechtami, ale napokon to vzdala. Penelopa sa musela zasmiať. Viola sklenenými dverami vstúpila do salónika a spýtala sa, či nemá prevziať riadenie.

– Ak nie, idem si namiešať margaritu, – povedala a pokračovala dolu schodíkmi.

Björn ležal na prednej palube na plachte, namiesto podušky mal pod hlavou vreckové vydanie Ovídiových Metamorfóz.

Penelopa si všimla, že zábradlie pri jeho nohách začína hrdzavieť. Björn dostal jachtu od otca na svoje dvadsiate narodeniny, ale nemal čas udržiavať ju. Veľká jachta bola jediný darček, ktorý – okrem jedného výletu – vôbec od neho dostal. Keď jeho otec oslavoval päťdesiatku, pozval Björna s Penelopou do jedného zo svojich najlepších hotelov Kamaya Resort na východnom pobreží Kene. Penelopa v ňom vydržala len dva dni, potom odcestovala do utečeneckého tábora Kubbum v Dárfúre na juhu Sudánu, kde pôsobila francúzska organizácia Action Contre la Faim, Akcia proti hladu.

Keď sa loď priblížila k mostu Skurusundsbron, Penelopa znížila rýchlosť z ôsmich na päť uzlov. Napriek hustej premávke na moste k nej nedoliehali nijaké zvuky. Práve sa dostala do jeho tieňa, keď si pri betónovom pylóne všimla čierny gumený čln. Podobal sa na lode, čo používa pobrežná vojenská hliadka. Tento typ sa označoval skratkou RIB, mal laminátový trup a veľmi silný motor.

Penelopa sa dostala už takmer pod most, keď zbadala, že v lodi ktosi sedí. V prítmí čupel muž obrátený k nej chrbtom. Nechápala, prečo sa jej pri pohľade naňho prudko zvýšil tep, no jednoznačne to súviselo s jeho polohou a čiernym oblečením. Hoci bol od nej odvrátený, cítila sa sledovaná.

Vyšla na slnko, no aj tak sa chvela na celom tele a na predlaktí jej naskočili zimomriavky.

Rýchlosť zvýšila na pätnásť uzlov, ktorou prešla aj cez Duvnäs. Oba motory zahučali, voda stemnela a loď rozrážala pokojnú hladinu.

Penelope zazvonil telefón. Podľa čísla zistila, že volá mama. Zrejme videla jej televíznu debatu. Rýchlo si predstavila, že mama sa ozýva, aby jej povedala, ako dobre vyzerala a múdro vystupovala, no zároveň vedela, že to je možné len v jej fantázii.

– Ahoj, mami, – ohlásila sa Penelopa.

– ... oj, – hlesla mama.

– Čo sa stalo?

– Chrbát... musím ísť k chiropraktikovi, – pokračovala Claudia a v pozadí sa ozval zvuk tečúcej vody z vodovodu. – Iba som chcela vedieť, či sa ti ozvala Viola.

– Je tu s nami na lodi, – odvetila Penelopa a počúvala, ako mama pije vodu.

– S vami... to je dobre. Myslím si, že jej to len prospeje.

– Jej určite, – skleslo súhlasila Penelopa.

– Čo budete jesť?

– Na večeru si dnes dáme nakladané slede, zemiaky, vajcia...

– Nemá rada slede.

– Mami, Viola mi volala len pred...

– Viem, že si nerátala s tým, že pôjde s vami, – prerušila ju Claudia. – Veď práve preto sa pýtam.

– Urobila som aj pár fašírok, – trpezlivo dodala Penelopa.

– A bude dosť pre všetkých? – vypytovala sa mama.

– Dosť? To záleží na...

Zmĺkla a zadívala sa na ligotavú hladinu.

– Zrieknem sa svojich, – odhodlane dodala Penelopa po chvíli.

– Veď len keby ich nebolo dosť, – vysvetľovala mama. – Nič iné som tým nechcela povedať.

– Chápem, – šepla Penelopa.

– Teraz sa ľutuješ? – spýtala sa mama, očividne potláčajúc podráždenie.

– Ide len o to... Viola je dospelá a...

– Teraz si ma sklamala.

– Prepáč.

– Na Vianoce a na oslave letného slnovratu vždy poješ všetky fašírky, – vyčítavo pokračovala mama.

– Už to nebudem robiť, – rýchlo ju prerušila Penelopa.

– Tak dobre, – urazene odvrkla mama. – Dohodli sme sa.

– Chcem tým len povedať, že...

– Že na letný slnovrat ku mne neprídeš, – mama jej znova skočila do reči.

– Ale, mami, prečo musíš teraz vyťahovať...

Mama vzápätí prerušila spojenie. Penelopa zmĺkla, cítila len sklamanie. Pozrela sa na telefón a vypla ho.

Loď pomaly napredovala zeleným svitom, v ktorom sa na hladine zrkadlili okolité rozkvitnuté úbočia. Schody z kuchyne zavŕzgali a po chvíli na palubu vyšla Viola s pohárom margarity.

– Bola to mama?

– Áno.

– Bojí sa, že nedostanem jesť? – spýtala sa Viola s úsmevom.

– Jedla máme dosť, – odvetila Penelopa.

– Mama neverí, že sa viem o seba postarať.

– Iba sa znepokojuje.

– Pre teba sa nikdy neznepokojuje, – povedala Viola.

– Lebo ja si poradím.

Viola si odpila z drinku a zahľadela sa von oknom.

– Videla som tú televíznu diskusiu, – ozvala sa.

– Dnes ráno? S Pontusom Salmanom?

– Nie... asi pred týždňom. Rozprávala si sa s nejakým arogantným chlapom, ktorý sa volal... nejako pekne...

– Palmcrona? – spýtala sa Penelopa.

– Presne tak, Palmcrona...

– Hrozne som sa naštvala, horeli mi líca, v očiach som mala slzy, najradšej by som mu zarecitovala Masters of Warr Boba Dylana alebo len tak odišla a poriadne treskla dverami.

Viola pozorovala Penelopu, keď sa načiahla a otvorila strešné okienko.

– Nevedela som, že si holíš podpazušie, – povedala uštipačne.

– Vlastne ani nie, no v poslednom čase som tak často v médiách...

– Príklady priťahujú, – zažartovala Viola.

– Nechcela som, aby ma pre trochu chlpov pod pazuchou označili za zarytú a neústupčivú bojovníčku za práva...

– A okolo bikín?

– Tak sa pozri.

Penelopa si odhrnula sarong a Viola sa nahlas rozosmiala.

– Björnovi sa to páči, – usmiala sa Penelopa.

– On so svojimi dredmi nech radšej mlčí.

– Zato ty sa holíš všade, kde sa dá, však? – s výčitkou v hlase odvrkla Penelopa. – A to len pre tých svojich ženáčov a idiotov s velkými svalmi a...

– Viem, že nemám dobrý odhad na ľudí, – prerušila ju Viola.

– A nielen na nich.

– Nikdy som neurobila nič poriadne.

– Keby si si v škole zlepšila známky...

Viola mykla plecom:

– Rozhodla som sa urobiť si maturitu.

Loď mäkko napredovala po ligotavej hladine, prenasledovaná kŕdľom čajok.

– Ako dopadli skúšky? – spýtala sa Penelopa po chvíli.

– Videlo sa mi, že sú ľahké, – odvetila Viola a oblizla z okraja pohára slanú krustu.

– Takže dobre, – potešila sa Penelopa.

Viola prikývla a položila pohár.

– A ako dobre? – vyzvedala Penelopa a štuchla ju do boku.

– Na plný počet bodov, – povedala Viola so sklopeným zrakom.

Penelopa radostne vykríkla a silno objala svoju sestru.

– Chápeš, čo to znamená? – vykríkla vzrušene. – Môžeš sa stať, čím len chceš, vybrať si ktorúkoľvek univerzitu, rozhodneš sa, či chceš byť manažérka, alebo ťa láka zdravotníctvo, možno žurnalistika...

Sestry sa veselo smiali, líca im zalieval rumenec a Penelopa tak vrúcne objímala Violu, že po chvíli prišla o kovbojský klobúk. Penelopa pohladkala sestru po vlasoch, upravila jej ich, ako to robievala, keď boli ešte malé, potom zo svojich kučier vytiahla ozdobný hrebeň s holubicou mieru a zastrčila ho do sestriných vlasov. Obzrela si ju a spokojne sa usmiala.

3 
Opustená jachta

Predok lode prenikal vlnami hladko ako nôž. Plavili sa rýchlo. Na neďaleké pobrežie sa valili vlny. Zabubnovali naň ako dážď a doširoka sa rozprskli. Penelopa zamierila k otvorenej zátoke. Motory hučali. Prova sa nadvihla a za loďou sa tvorila biela pena.

– Grétka, ty si asi na hlavu! – zakričala na ňu Viola známy výrok z ich obľúbenej detskej knižky od Astrid Lindgrenovej a vybrala si z vlasov ozdobný hrebeň. Presne tak to robievala, aj keď bola malá a práve jej učesali neposlušné kučery.

Keď zastali pri Gåsö, Björn sa zobudil. Na ostrove si kúpili zmrzlinu a kávu. Viola si chcela zahrať minigolf, takže na ďalšiu plavbu sa vybrali až neskoro popoludní.

Chystali sa zakotviť pri Kastskäre, na dlhom, úzkom a neobývanom ostrovčeku. Na jeho južnej strane poznali zelenú zátoku, kde by mohli zakotviť, okúpať sa, grilovať aj prenocovať.

– Idem si na chvíľu ľahnúť, – oznámila Viola zívajúc.

– Len si oddýchni, – usmiala sa Penelopa.

Viola odkráčala po schodoch do kajuty a Penelopa sa porozhliadala. Znížila rýchlosť, a keď sa priblížili ku Kastskäru, pozorne sledovala elektronický hĺbkomer. Morské dno bolo veľmi členité, plytčiny sa striedali aj so štyridsaťmetrovou hĺbkou.

Björn prišiel za ňou na mostík a pobozkal ju na krk.

– Mám začať s prípravou jedla? – spýtal sa.

– Viola si chce chvíľu pospať.

– Hovoríš ako tvoja mama, – usmial sa. – Už ti stihla volať?

– Jasné.

– Zisťovala, či je Viola s nami?

– Jasné.

– Pohádali ste sa?

Zavrtela hlavou.

– Čo je s tebou? Si smutná?

– Nie, len mama...

– Čo?

Penelopa si utrela slzy z líc a pokúsila sa o úsmev.

– Nemôžem k nej ísť na oslavu letného slnovratu, – hlesla.

Björn ju objal.

– Vykašli sa na to.

– Veď to robím.

Koniec ukážky