Start

Jozef Karika

V TIENI MAFIE

Text © Jozef Karika 2010

Jacket design © Viera Fabianová 2010

Slovak edition © Ikar 2010, 2011 (elektronická verzia)

ISBN 978-80-551-2553-4

Venované Markovi a Silvii – mojim priateľom

„Vinný nie je ten, kto spáchal hriech,

ale kto spôsobil temnotu.“

Victor Hugo

„Pochybujem, či niekedy existovala spoločnosť,

v ktorej sa nenašli vplyvní mladí ľudia, ochotní

experimentovať s vraždou – za predpokladu,

že nebude potrestaná priveľmi krutými trestami.“

Kurt Vonnegut

„Nechcem tvoriť svoje šťastie, chcem tvoriť svoje dielo.“

Friedrich Nietzsche

Tento príbeh a postavy zasahujúce do deja sú dielom autorovej fantázie. Konanie štátnych a samosprávnych inštitúcií i verejných činiteľov, ktorí vystupujú v románe, je tiež fiktívne.

PROLÓG

Február 2010

Primátor sa zamrvil v kresle. Situácia ho netešila. Dnešnému rozhodnutiu by sa najradšej vyhol, ale nedalo sa. Zvažoval ho už týždeň. Vstal a prešiel k oknu pracovne. Vonku snežilo, fúkal prudký vietor. Asi by ďalej pozoroval vírenie vločiek a všetko ostatné vypustil z hlavy, keby nevošla sekretárka. Neobzrel sa, vedel, že je to ona. Poznal rytmus jej chôdze; pamätal si ho odvtedy, ako ho prvý raz vyťukala na dlažbu Tropicany, jedinej diskotéky v meste. Pri spomienke, ako mu to vtedy urobila ústami, sa usmial. Vtedy mala sedemnásť, on dvadsaťšesť. Prešlo šesť rokov, už spolu nespávali. Pekné časy. A potom bolo ešte lepšie. Až dodnes.

Čakala. Vedela, že mu nemá nič hovoriť, keď je zamyslený. Otočil sa.

Kedysi býval chudý, dnes sa jej zdal akurát. Vlasy mal stále rovnako čierne; nemohla uveriť, že si ich nefarbí.

Všimla si zasnený výraz v jeho hnedých očiach. Takže sa sústreďoval. Vedel sa pekelne sústrediť, vždy sa toho trochu bála. Ak si ešte aj šúchal veľký nos, tak ako teraz, blížila sa nejaká katastrofa. Zažila to dvakrát. Po prvý raz, keď to s Denisou začalo byť naozaj zlé, druhýkrát pri jeho premene. Pohľad sa mu zaostril, konečne na ňu pozrel.

„Áno?“

„Prišli z televízie.“

„Nech vypadnú.“

„Neviem, či sa to teraz hodí. Vieš...“

Neodpovedal, len si pošúchal čelo.

„Skurvení novinári. Nech vojdú. Že majú tri minúty.“

„Dobre,“ povedala a odišla.

Prešiel za pracovný stôl a pohodlne sa usadil v kresle. Ľavú ruku si priložil k sánke, cítil sa tak istejšie. Vstupné dvere sa znova otvorili, vošiel redaktor s kameramanom. Obaja mladí. Redaktor sa hrnul k nemu, ten druhý držal ruku s kamerou spustenú dole. Akože nič, ale určite nakrúcal. Primátor sa v duchu uškrnul. Keď pracoval v televízii on, nikdy by si to nedovolil. Boli trochu iné časy, ale aj tak. Slušnosť si u novinárov cenil. Sám bol kedysi jedným z nich. Ako redaktor regionálnej politiky sa však málokedy znížil k takýmto podpásovkám. Čakal by to aj od iných.

Redaktor sa chcel hrať na tvrdého investigatívneho žurnalistu.

„Pán primátor, opýtam sa rovno.“

Rukou mu naznačil, nech sa teda pýta. Myšlienkami bol celkom inde. Na takéto typy mu stačil zlomok pozornosti. Redaktor si zrejme myslel, že keď bude rázny, roztrasú sa z neho každému kolená.

„Aký bol váš vzťah k nebohému Petrovi Štarchovi?“ Odkiaľsi vytiahol mikrofón a pristrčil mu ho pred ústa. Ten druhý si už kameru prehodil cez plece. Predtým nakrúcal len pre prípad, že by sa primátor neovládol a vyhodil ich. To by bola bomba!

„Pán Štarch bol vplyvný podnikateľ a regionálny politik. Poznal som ho tak ako ostatní na mestskom úrade. Ani viac, ani menej.“

„Čo si myslíte o tvrdení, že bol bosom tunajšieho podsvetia?“

„To počujem prvý raz. K takým veciam sa nebudem vyjadrovať, nehnevajte sa.“ Vzorovo sa usmial. Ten zasran by sa takto hlúpo nepýtal, keby mal aspoň potuchy o tom, čo to podsvetie vlastne je. Keby to tušil, stiahol by chvost medzi nohy a robil by radšej predavača v hypermarkete. Takýchto hrdinov mal najradšej. „Z akej ste televízie?“

„Verejnoprávnej.“

„Dobre. Priestor som vám poskytol, to je všetko.“ Postavil sa, podal redaktorovi ponad stôl ruku. Presne ako si myslel, mladý mal slabý stisk. Chceli niečo namietať a dožadovať sa ďalších odpovedí, ale už si ich nevšímal. Zodvihol telefónne slúchadlo a vyťukal číslo.

Odišli. Redaktor vyzeral dosť zákerne. Zrejme sa tešil, že pustí do spravodajstva šot o tom, ako ružomberský primátor vyhodil zástupcov verejnoprávnych médií. Inokedy by to nechal tak. Dnes nie.

Zodvihli to na vrátnici. Všetci novinári, idúci za primátorom, sa tu prihlasovali.

„Haló?“ ozval sa ženský hlas.

„Meno toho z televízie.“

„Hneď. Imrich Kalný.“

„Ďakujem, Majka.“

Zložil. Z vrecka saka vybral svoj súkromný mobil. Chvíľu hľadal správne číslo. Potom zavolal. A potom ešte raz. Netrvalo to dlho.

Imrich Kalný už v televízii nepracoval.

„Non omnia possumus omnes¹,“ povedal primátor do ticha pracovne.

Vonku vírili vločky.

1 Nie všetci môžeme všetko

PRVÁ  ČASŤ

RUŽOMBEROK 
1986 – 1998

I.

Rodičia Michala Harvana sa rozviedli, keď mal šesť rokov. Mama bola zubná lekárka, otec alkoholik. Michal nikdy nemal pocit, že by mu otec chýbal. Keď sa rozpadli základné istoty rodiny, nepotreboval už nikoho. Nikdy. Samozrejme, potreboval ľudí, ktorí by sa oňho starali, rozprávali sa s ním alebo sa s ním hrali. Ale citovo mu to bolo jedno.

Aj keď bol jedináčik, samotou netrpel. Naopak, mal ju rád. Ak pociťoval nejaký nedostatok, tak nedostatok samoty. Bývali v starej bytovke v štvrti na okraji mesta. S ostatnými deťmi sa kamarátil a hrával, no skutočnú radosť zažíval, keď mohol byť sám. Buď pozoroval niečo, čo ho zaujalo, alebo len tak vnímal okolitú prírodu a predstavoval si rôzne príbehy. Občas mal dojem, že sníva, aj keď vedel, že bdie.

Prostredie, spolu s neprítomnosťou otca a Michalovými génmi, sa podpísalo pod jeho tichú povahu. Nehovoril veľa, aj keď vychovávateľky v škôlke chválili jeho slovnú zásobu. Držal sa skôr na okraji, málokedy sa hádal. Radšej sa stiahol a mal čo najskôr od všetkých a všetkého pokoj.

Mával panický strach z tmy, vídaval v nej rôzne príšery. Ak sa v noci prebudil so zvláštnym tlakom na hrudi, tak vedel, že prišli. Vynárali sa z okolitej temnoty, hneď ako otvoril oči. Ohyzdné tváre, záblesky očí, bledé ruky. Vždy sa blížili k nemu, niekedy na tvári cítil ich studený dych.

* * *

Nastúpil do osemročnej základnej školy v štvrti Rybárpole. Na prvé ročníky nemal skoro žiadne spomienky. Pamätal si len masové nástupy na oslavách komunistických sviatkov. A samozrejme Denisu. Tú si pamätal od začiatku. Volala sa Denisa Filová. Bývala na rovnakej ulici ako on, len o dva domy ďalej.

Jej prítomnosť v triede ho upokojovala. V cudzom prostredí býval nesmelý. Keď nikoho nepoznal, rozplakal sa. Aj v prvej triede sa mu to zopárkrát stalo. Jednoducho neudržal príval plaču, ktorý sa zrazu vyvalil kdesi spod žalúdka. Chcel ísť za mamou, ale nemohol. Bol v obkľúčení cudzích. Vtedy naňho učiteľky kričali alebo ho ťahali za uši.

Nikdy však neplakal, keď bola v triede Denisa. Pred ňou sa hanbil. A čo bolo ešte dôležitejšie, v jej prítomnosti mu v bruchu nevybuchovali vlny plaču. Pripomínala mu domov, ich ulicu a spoločné hry. Nepamätal si presne, aké hry spolu ako škôlkari hrávali, no vedel, že sa hrávali často.

Na Denise ho priťahovali jej svetlé vlasy a modré oči. Nikto iný nemal také vlasy ani také veľké modré oči.

Rodina Filovcov sa do ich štvrte prisťahovala pred niekoľkými rokmi. Jozef Filo, Denisin otec, bol známy futbalový tréner. Svoje tri dcéry často brával na tréningy. Chcel na ne preniesť vlastný zápal pre šport. Keby mal syna, sníval, viedol by ho k futbalu. Pri dievčatách zostávala aspoň atletika a behanie. Zdalo sa, že to baví len prostrednú – Denisu. Na svoj vek sa vedela prekvapivo rýchlo rozbehnúť. Jozef Filo s potešením sledoval, ako sa počas behu jej dievčenská tvárička stiahla od sústredenia. Uvoľnila sa, až keď dobehla. Šťastne sa smiala, behanie ju bavilo.

Aj Denisa poznala v triede iba Michala. Ostatné deti boli cudzie. Vycítila jeho slabosť, snažila sa mu pomôcť. Keď videla, ako cez prestávku sedí skrčený a dolnou perou mu myká, podišla k nemu. Nič nevravela, len si sadla na lavicu. To stačilo. Vždy sa o chvíľu vzpriamil, prestal byť strnutý. Zaobišlo sa to bez slov. Zoskočila z lavice a vybehla z triedy. Obaja cítili, že sa niečo stalo. Zakaždým.

II.

Michala fascinovali bojové umenia. Dospelí sa tomu čudovali. Nešlo im to dokopy s jeho ustráchanou, do seba utiahnutou povahou.

Páčilo sa mu, keď sa vo filme mlátili, keď hrdina dokázal zbiť celé hromady protivníkov, najmä ak pri tom tiekla krv. Sám si na bitky netrúfal; vedel, že je slabý a že by dostal, ale díval sa na ne rád. Akčné filmy sa dali vidieť iba na videu, a to mal málokto.

Prvý film s bojovým umením videl ako sedemročný. Bola to nekvalitná nahrávka zo satelitnej stanice, sprevádzaná jednohlasným dabingom českého veksláka. Šikmooký hrdina v nej zvláštnymi pohybmi likvidoval celé armády nepriateľov. Michala to očarilo. Odvtedy nehovoril o ničom inom. Aj on sa chcel naučiť tie zvláštne pohyby.

Keď mamu neprestal otravovať ani po niekoľkých mesiacoch, zobrala ho do miestneho karate klubu, kde s otvorenými ústami sledoval tréning. Chlapi v bielych kimonách trénovali kopy a údery. Potom si ich skúšali na sebe. Michal od radosti žiaril.

Po tréningu zašli za trénerom Andrejom Marackým. Mama sa s ním letmo poznala. Tiež bol lekár – internista. Kedysi mu ošetrovala zuby narazené pri tréningu.

Maracký, chlap ako hora, sa v kimone týčil nad Michalom, zhypnotizovane sledujúcim jeho čierny opasok.

„To nepôjde, je malý a chudý,“ povedal tréner a pokrútil hlavou.

„Veď ho vezmite, aspoň na skúšku,“ nedala sa mama.

Michal už precitol a so vzdorom pozeral nahor do Marackého očí. Cítil, že tento človek ohrozuje jeho sen.

Maracký váhal.

„No, máme aj deti, ale väčšie.“

„Veď skúste.“

„Berieme až od desať rokov.“

„Zoberte ma aspoň na jeden tréning, súdruh tréner,“ dostal zo seba Michal.

Maracký sa usmial. Díval sa na mamu, jeho si nevšímal.

„Tak mladý asi naozaj chce. Ale ako som povedal, je malý a chudý, nejde to. Skúste o rok, že ste to vy. Tie zuby ste mi dobre spravili.“

„V poriadku, asi máte pravdu,“ ustúpila mama.

Michal sa cítil zradený. So slzami na krajíčku sa Marackému poklonil tak, ako sa mu na tréningu klaňali ostatní. Maracký sa zasmial.

„Príď o rok, možno dovtedy podrastieš,“ povedal a rozstrapatil mu vlasy.

Michal mlčal. Od tej chvíle Marackého nenávidel.

Dátum si poznačil do kalendára. O rok prinútil mamu, aby sa s ním išla znova opýtať. Maracký už netrénoval. Stal sa primárom v miestnej nemocnici a na karate mu nezostával čas. Klub teraz viedol tréner Levko. Počkali na neho pred telocvičňou.

„Chceš trénovať?“ opýtal sa, keď mu Michalova mama vysvetlila, prečo prišli. Na rozdiel od Marackého sa na Michala díval, aj sa na neho usmial.

„Áno, veľmi.“

„Pán Maracký nám pred rokom povedal, že je malý a chudý. Ktovie, či by vôbec vládal.“

Levko sa znova usmial: „Aj Japonci sú malí a chudí, a vymysleli karate. Práve malým a chudým ho treba. Ak chlapec chce, nech príde. Uvidíme, či vydrží.“

Michal bol od šťastia bez seba. Vybral sa hneď na najbližší tréning. Mama sedela na lavičke a prizerala sa. Po chvíli začala tŕpnuť hrôzou.

Tréning sa podobal na výcvik bojových jednotiek. Chlapci museli dodržiavať železnú disciplínu. Keď sa trénovali údery a kopy, nikto sa nesmel oneskoriť. Ak na povel nezareagoval cvičenec dosť rýchlo, nasledoval trest. Zdalo sa jej neuveriteľné, že tu naozaj fungujú telesné tresty. Kľuky na pästiach, nazývané po japonsky seiken, drepy, brušáky. Tréner určil počet, potrestaný ich musel na mieste urobiť.

Stačilo, ak sa pri cvičení niekto obzrel a tréner si to všimol. Ihneď nasledoval trest za nedostatočné sústredenie. To však nebolo všetko. Kľuky, drepy, brušáky prichádzali na rad aj celkom nečakane, medzi nácvikom karate.

Po prvom tréningu dostal Michal vysoké horúčky a dva dni nevládal chodiť. Na ďalší tréning ho mama nechcela pustiť. Vynútil si ho až dvojhodinovým plačom. Karate ho nadchlo. Našiel sa v ňom a zdalo sa, že mu to celkom ide. Po mesiaci už tréningy zvládal a po niekoľkých ďalších išiel na skúšky pre najnižší technický stupeň. Predstava, že môže vďaka svojim schopnostiam vystupovať nahor v akejsi hierarchii, ho fascinovala. Cvičil aj doma. Povahou bol stále utiahnutý a tichý, ale precíznosť jeho techník rástla. Prvú skúšku urobil bez problémov. Jeho biely opasok ozdobili žlté konce.

III.

Prišiel november 1989. Učiteľka Mrvová oznámila žiakom, že sa zmenil politický systém. Nerozumeli, čo to znamená. Nič naozaj dôležité sa predsa nezmenilo. Do školy museli chodiť stále, písanie a čítanie zostalo rovnaké. Aj dospelí stále chodili do práce. Tak aká veľká zmena?

„Odteraz môžeme cestovať na Západ!“ povedala raz večer mama.

Michalovi nikdy nenapadlo, že na Západ doteraz vôbec necestovali. Boli už v Maďarsku, Juhoslávii a v Poľsku. Cestovali skoro každé leto. Nevedel, prečo by práve cestovanie na Západ malo byť také dôležité.

Zmeny však postupne prenikli aj do školy. Hudobnú výchovu nemávali, pretože komunisticky angažovaná učiteľka Jaricová bola dlhodobo chorá. Na zemepise sa mali prestať učiť naspamäť hranice Sovietskeho zväzu, povodia jeho riek a presné výšky jeho najdôležitejších hôr. Aspoň tak im to povedala učiteľka Kinesová.

„Ale mňa nepomýlia nejakým prevratom! Veď vám to bude ešte treba! Budeme sa učiť Sovietsky zväz aj ďalej!“ rozkričala sa vzápätí.

Na ďalšej hodine už kričala od začiatku: „Ruštinu vás chcú prestať učiť! Chcú vám zobrať ruštinu! Deti, vzbúrte sa!“

Nevedeli, či sa majú vzbúriť. Bolo to prvý raz, čo ich učiteľka Kinesová oslovila „deti“. Dovtedy bývali najmä „zmije“ a „psi smradľaví“. Ani pre štvrtákov nebolo ťažké pochopiť, že ich ku vzbure nabáda len kvôli svojmu úväzku skrátenému o hodiny ruštiny. Ich nenávisť k nej sa prehĺbila. Keď sa začali učiť angličtinu, bolo to prvý raz, čo sa do nejakého predmetu pustili s ozajstnou chuťou.

* * *

V piatom ročníku sa toho veľa zmenilo. V meste založili katolícke osemročné gymnázium. Michalovi rovesníci boli práve vo veku, keď ta mohli prestúpiť. Niekoľko rodičov takúto možnosť využilo. Študovať na katolíckom gymnáziu sa stalo vecou prestíže.

Prvý deň nového školského roka bol smutný. Z triedy odišlo šesť žiakov, práve tých najlepších. Triedu taká rana demoralizovala, zásah do kolektívu bol prisilný. Odrazilo sa to už na výsledkoch za prvý polrok. Dovtedy vynikajúca trieda sa prudko zhoršila. Väčšina učiteliek, frustrovaných z tušenej straty spoločenského statusu, reagovala tak, ako vedela.

„Ste otrasní a budete ešte horší! Nič nedokážete! Nič!“ vrieskala učiteľka Bomová.

„Nevďační psi ste! Nevzbúrili ste sa proti angličtine,“ s obľubou opakovala Kinesová.

„Ste najhoršia trieda, akú som kedy zažila!“ prihovárala sa im na začiatku každej hodiny nová triedna učiteľka Garačová.

Všetok strach, obavy a zlosť učiteľského zboru sa po prevrate začali vybíjať na deťoch. V triede 5. A nezostalo len pri stupňujúcich sa verbálnych útokoch. Učiteľka Kinesová začala deti fackať ako prvá. Potom sa pridala Bomová a ďalšie. Postavou drobná Nemejová sa bála fyzicky zaútočiť na chlapcov, preto s obľubou zauškovala dievčatá v prvých laviciach a kričala na ne, nech si to s chlapcami vybavia ony.

Garačová zašla tak ďaleko, že v zúrivosti dusila Richarda Dretka mokrou špongiou, lebo príklad z matematiky nevypočítal dosť rýchlo. Michal vtedy nepoznal termíny ako psychický a fyzický teror. Keby vedel pomenovať to, čo sa v ich triede dialo, bolo by to ešte horšie.

Dospelí mali dosť svojich starostí, boli pohltení dobou. Ani opakované sťažnosti detí nepomáhali, rodičia ich nechali v tom. Detské starosti boli predsa banálne oproti tomu, s čím zápolili oni.

Trvalo to tri roky, až do konca školy. V Michalovej triede sa každý deň odohralo nejaké násilie. Sebavedomie väčšiny detí bolo na konci tunajšieho pedagogického pôsobenia rozbité na kusy. Tí, ktorí sa neobrnili hradbou detského cynizmu, ostali celkom zdeptaní. Niektoré hodiny bývali nebezpečné aj fyzicky.

Učiteľka Kinesová upadala, paralelne s vývinom politickej situácie, do psychóz, v ktorých po žiakoch hádzala veľké drevené kružidlo ostrým hrotom dopredu, alebo sa ich snažila bodnúť nožnicami.

Ešte horšie než hodiny zemepisu však bývali hodiny hudobnej výchovy, ktoré s ňou, pre trvalú neprítomnosť Jaricovej, mávali tiež. Radostné prespevovanie pesničiek sa mohlo aj vďaka najmenšiemu a náhodnému podnetu v okamihu zmeniť na psychický teror a fyzické násilie, keď Kinesová v prudkom afekte hlava-nehlava niekoho mlátila pravítkom, stojanom na noty alebo mu kmásala ucho, až kým nenatrhla lalôčik a nevytryskla krv. To sa stávalo bežne. Nikto z dospelých sa o to nestaral.

Na hodinách buď prežívali hrôzu, sedeli stuhnutí a bledí, od napätia posmrkávali, alebo sa naučili dokonale pretvarovať. Tak to robili tí bystrejší. Naučili sa tváriť ako obete, postavením tela aj tvárou vyžarovať podriadenie, a pritom si predstavovať, aké by to bolo, keby Kinesovú zviazali, poliali benzínom a zapálili. Michal patril do druhej skupiny, jeho predstavy bývali obzvlášť živé.

Učiteľka Bomová začala diskusiu o tom, aké stredné školy by si ôsmaci mali vybrať. Bomová bola pedagogická poradkyňa, ktorej úlohou bolo deťom pomôcť dobre sa rozhodnúť.

„Na gymnázium nech každý v tejto triede zabudne,“ otvorila debatu. Cítili z nej alkohol. V poslednom čase dosť pila. Nedávno ju dokonca videli opitú močiť uprostred cesty pri krčme.

Michal doteraz o gymnáziu trochu uvažoval. Nemal až také zlé známky. Vlastne len jednotky a dvojky.

„Aj keď niektorí nemáte až také zlé známky, to v tejto triede nič neznamená. Ste sprostí. To vám hovorím rovno,“ pokračovala Bomová.

Ďalším bodom jej odborného poradenstva na cestu životom bolo postupné vyvolávanie a krátky pohovor.

„Ty chceš ísť kam, Harvan?“ opýtala sa.

„No, chcel som na gymnázium,“ dostal zo seba.

„Si sa zbláznil?! Budeš rád, ak zvládneš priemyslovku! Všetci, čo tu chcete ísť na gymnázium, budete radi, ak zvládnete priemyslovku. Učím už tridsať rokov, ale takých sprostákov som ešte nevidela, to vám hovorím.“

Rodičia sa trochu čudovali, prečo zrazu nikto z triedy nechce ísť na gymnázium. Komunistické výchovné metódy ešte stále spoľahlivo fungovali. Deti ľahko uverili, že učitelia vedia, čo robia. A oni vedeli. Vo svojej nemohúcej zúrivosti ničili, čo sa ešte zničiť dalo. Nenávidenej novej spoločnosti posielali časované bomby.

Michal s Denisou sa nakoniec rozhodli pre textilnú priemyslovku, odbor technické a informatické služby. Zdalo sa im to praktické.

Z vedľajšej triedy sa na gymnázium dostali všetci, čo sa tam prihlásili. Dokázali to bez problémov, lebo učiteľka Bomová im povedala, že na to majú.

IV.

Stredná priemyselná škola textilná nemala v meste najlepšiu povesť. Hlásili sa na ňu najmä žiaci s horším prospechom. Michala a Denisu zobrali bez prijímačiek. Spolu s nimi sa sem z ich triedy hlásil aj Juro Drenko a Dávid Tabar. Aj ich prijali bez skúšok.

Tamojší profesori sa začudovali, prečo tí štyria išli práve na ich školu, a nie na gymnázium, ktoré ponúkalo lepšie možnosti. Nepovedali však nič, v záplave trojkárov, štvorkárov a problematických žiakov sa hodí aj zopár šikovných.

Michalovi prostredie školy aj väčšina spolužiakov pripadali hrubé. Vyučovanie sa už od začiatku zameriavalo skôr na praktické veci, než na rozvíjanie intelektu. Odbor, na ktorý sa všetci štyria prihlásili, síce predstavoval to najkvalitnejšie, čo škola ponúkala, no aj tak polovicu jeho náplne tvorila prax v dielňach. Michal neznášal, keď mal stráviť štyri alebo šesť hodín kontrolovaním cievok v pradiarni. Bolo preňho nedôstojné sedieť v montérkach pri hučiacom stroji a dávať pozor, či sa akási niť navíja správne.

Jurajovi ani Dávidovi to neprekážalo, rýchlo zapadli do tunajšieho prostredia. S ostatnými chlapcami tajne fajčili za strojmi, alebo si prezerali pornočasopisy a smiali sa.

Michal sa cítil nadbytočný. Bavili ho knihy a karate. Nikto zo spolužiakov knihy nečítal, zo športov sa zaujímali len o futbal, hokej alebo basketbal. To zase nič nehovorilo jemu. Ani na telocviku mu tieto hry nešli. Ak mal hádzať na kôš, ostatní hneď zastali, dívali sa naňho a smiali sa. Väčšinou mu trvalo dlho, kým trafil. Keď sa však cvičila gymnastika, býval najlepší. Vtedy sa mu spolužiaci nesmiali, ale pochvalne hvízdali. Všimol si, že sa podpichujú aj sami medzi sebou. Pookrial, lebo sa mu zazdalo, že vlastne nie sú zlí. Až na jedného. Pri tom si nebol istý. Vojtech Drachar sa nikdy nesmial, keď sa mu niečo nepodarilo. Ani nemal rád, keď si ho niekto doberal. Bol nižšej, ale urastenej postavy, určite patril k najmocnejším v triede. Kráčal, hovoril, gestikuloval s vedomím svojej sily.

Michal mu tú istotu závidel. Bola presne to, čo jemu chýbalo. Vojtech mal sebavedomie, ktoré robilo dojem na dievčatá. Na nikoho v triede nové spolužiačky tak nepozerali, ako na neho. Dokonca aj Denisa po ňom pozerala, oči potiahnuté akousi zvláštnou blankou. To Michala hnevalo.

Navyše, Vojtech sa k nemu správal, ako keby proti nemu niečo mal. So všetkými vychádzal dobre, bol žoviálny, vedel vtipkovať, všetci v triede ho mali radi a rešpektovali ho. Len na Michala zazeral a nikdy si neodpustil vyrývačnú poznámku, keď sa mu niečo nepodarilo. Na telesnej, v dielňach alebo v triede. Michal tomu nerozumel, no podobnú nevraživosť cítil aj on k Vojtechovi. Nahováral si, že je to preto, lebo Vojtech s tým začal, ale vo vnútri vedel, že to tak nie je. Cítil to od začiatku. Čosi ako prirodzenú nevraživosť, ktorá vznikla hneď, ako sa prvý raz videli.

Vojtech mal jasnú fyzickú prevahu a dobre vycítil, že Michal sa neodváži vrátiť mu posmešky. Zároveň však vo vysokom chudom spolužiakovi cítil akýsi vzdor, akúsi vôľu a vnútornú silu, ktoré ho dráždili. Ostatní spolužiaci to v sebe nemali. Prijímali ho ako vodcu, vypozoroval to. Michal sa tiež správal, akoby ho rešpektoval, ale Vojtech mal zmysel, vďaka ktorému vedel, že to tak nie je. Michal sa len dokonale pretvaroval. Nešiel do priamej konfrontácie, na akú Vojtech čakal a v akej by rýchlo zvíťazil. Namiesto toho sa tváril, akoby prijímal jeho postavenie, ale v skutočnosti číhal. To Vojtecha znervózňovalo. Ani jeden z nich ešte nepoznal pojem rivalita. Krúžili okolo seba, striehli navzájom. Nejaká časť v nich bola podobná, ostatok na míle vzdialený, protikladný.

Michal sa raz rozprával s Jurom Drenkom, a ten mu povedal, že Vojtech nikdy nepoznal svojho otca. Vraj rodinu opustil ešte pred jeho narodením. Aj on teda vyrastal iba s matkou. Možno mal podobné pocity a strachy ako Michal. Tiež si vytvoril hradbu pred nepriateľským svetom, avšak z iných prostriedkov: z fyzickej sily, odvahy ísť do priamych stretov, z pouličnej prefíkanosti a schopnosti zastrašiť. Michal mal podobnú hradbu. Jeho prostriedkami však boli pretvárka, rýchla myseľ a vypočítavosť. Spájalo ich aj to, že ani jednému zatiaľ nenapadlo použiť tieto schopnosti na čokoľvek iné, než na vlastnú obranu.

Keď sa stretli, muselo to medzi nimi zaiskriť. Michal doteraz nikdy nepremýšľal o moci. Považoval sa skôr za slabého, nemal veľké sebavedomie. Keby mu niekto povedal, že s Vojtechom zvádza súboj o pozíciu vodcu triedy, neveril by tomu.

* * *

Na telesnej výchove sa delili do troch skupín. Buď hrali futbal, basketbal, alebo cvičili v malej posilňovni. Michal aj Vojtech patrili do tretej skupiny. Kolektívne športy príliš nelákali ani jedného z nich.

V posilňovni bolo zopár starých kladiek, lavičiek a hrázd na cvičenie; na zemi ležali činky. Väčšina chlapcov sa sem prihlásila len preto, že telocvikár Kučera zostával častejšie pri futbale. Dalo sa tu len tak sedieť a bez námahy prečkať hodinu. Naozaj cvičili len Vojtech a Michal. Michal si trénoval najmä rýchlosť a výbušnosť, Vojtechovi išlo o silu a objemy, posilňoval s veľkými hmotnosťami.

Oboch dráždila prítomnosť toho druhého.

„Vraj robíš karate, som počul,“ začal raz Vojtech. Michala to zaskočilo. Doteraz sa o seba radšej nezaujímali.

„No a?“

„Ako dlho?“ nevšímal si jeho otázku.

„Šiesty rok, prečo?“

„Ja robím kick-box. Rok. Dajme si zápas.“

Michal ani nestihol odpovedať, keď im už spolužiaci urobili miesto. Vojtech bol urastenejší a pohyboval sa ladne, no šesť rokov poctivých tréningov dodávalo Michalovi pocit istoty.

„Dobre, ale len zľahka.“

„Jasné.“

Začali okolo seba krúžiť. Michal skúsil zopár výpadov, aby Vojtecha otestoval. Na taký postup bol zvyknutý. Vojtech však zrazu vyrazil vpred, naznačil direkt a zároveň prudko vykopol.

Michala taký agresívny útok zarazil, kop ho zastihol nepripraveného. Zásah zadunel, Michal sa prehol. Chvíľu mu trvalo, kým nabral dych.

„Povedal som zľahka!“

„To bolo zľahka,“ zaškeril sa Vojtech.

Pokračovali. Tentoraz vyrazil Michal a letmo ho zasiahol, ale nebol to ani zďaleka taký zásah, aký pred chvíľou sám inkasoval. Vojtech útočil spôsobom, aký z tréningov karate nepoznal. Nebol to hraný tréningový útok. Bola v ňom naozaj vôľa a odhodlanie zraniť. Žiadne hranie ako na tréningu, ani nezúril ako niektorí bitkári. Naopak, dokonale sa ovládal, jeho útoky mali určitú stratégiu. Michala surovosť jeho štýlu zastrašila. Prešiel do defenzívy, celkom stratil iniciatívu. Nebola to otázka fyzickej stránky, Vojtechovmu tempu stačil, dokonca bol rýchlejší ako on. V psychickej rovine však boj prehral hneď na začiatku. Vojtech mal prevahu vôle, presvedčenia o svojom víťazstve. Michalovi sa zdalo, akoby sa postavil do cesty rozbehnutému vlaku. Neexistovala možnosť, ako ho zastaviť, ako nad ním vyhrať. Vojtech to vycítil a útočil čoraz agresívnejšie. Trikrát za sebou ho zasiahol tak, že museli na chvíľu prestať.

Michal zúril. Cítil sa ponížený; roky jeho tréningu sa ukázali byť ničím oproti tomu, čo sa Vojtech naučil za rok. A zároveň vedel, že keby naozaj o niečo išlo, Vojtech by vo fyzickom súboji vyhral aj bez kick-boxu. Bolo to niečo, čo z neho vyžarovalo; niečo, čo bolo jeho súčasťou. Spomaľovalo to Michalove pohyby, paralyzovalo vôľu po víťazstve, celkom vyplo tú časť mysle, ktorá by mala taktizovať. Sám mu odovzdal víťazstvo. Spomenul si na akýsi dokument o stretoch samcov v prírode. Niekedy sa samec, ktorý vycíti, že sa stretol s geneticky lepšie vybaveným, mocnejším jedincom, sám položí pod svojho pokoriteľa. Presne tak sa teraz cítil. Zasiahol Vojtecha dvakrát, aj to len letmo. Zato on mu uštedril aspoň šesť vážnych zásahov bez toho, aby sa čo i len zadýchal. Michal by si trúfol na kohokoľvek v triede a bol si istý, že by vyhral. Pri Vojtechovi, kde by si prial víťazstvo najviac, ho však niečo v ňom samom zradilo.

„Dobrý zápas, díky,“ povedal Vojtech a usmial sa spôsobom, z ktorého bolo Michalovi jasné, že sa o niečom dôležitom rozhodlo. Vodcom tu nikdy nebude.

* * *

Mesiace leteli. Napriek tomu, ako to spočiatku vyzeralo, Michal si školu obľúbil. Profesori síce neboli žiadni akademici, ale pristupovali k žiakom otvorene a priateľsky. Majstri v dielňach v tom boli najlepší. Chlapci sa na ich hodinách vôbec necítili ako v škole. Samozrejme, vyžadovala sa disciplína, ale všetci chápali, že táto požiadavka je nutná. Stačila chvíľa nepozornosti a tkacie alebo pletacie stroje mohli spôsobiť škaredý úraz.

Fyzická práca v dielňach zbližovala. Všetci boli za chvíľu skvelý kolektív. Jedine Michal sa zopár ráz pohádal s Vojtechom, kričali na seba, nadávali si, dvakrát sa pobili. Vždy sa to skončilo tým, že Vojtech získal prevahu a Michal to zahral do autu.

Vojtech ho v takýchto situáciách zbytočne neponižoval. Len čo pocítil, že vyhral, nechal ho ísť. To mu Michal nevedel odpustiť. Tú jeho hranú blahosklonnosť a veľkorysosť. Občas si prial, aby sa Vojtechovi niečo stalo. Najlepšie, keby zomrel.

V.

Denisa v škole čoraz častejšie chýbala. Trénovala skoro každý deň. Vyhrala okresné aj krajské kolo mládežníckej atletickej súťaže. V behu na osemsto metrov vraj bola vo svojej kategórii jednou z najlepších na Slovensku. Michal tomu nevenoval pozornosť až do chvíle, keď povedala, že sa zúčastní výberu do národného družstva, ktoré malo o necelé dva roky reprezentovať Slovensko na letných olympijských hrách v Atlante. Vtedy pochopil, že Denisa je v behu naozaj dobrá.

Aj zmeny jej výzoru dlho prehliadal. Vyrastali spolu, hrávali sa, bola mu ako nevlastná sestra. Nikdy sa na ňu nedíval tak, ako na ostatné dievčatá. Až pri rozhovore spolužiakov o jej kvalitách si náhle uvedomil, aká je krásna. Už merala okolo stosedemdesiat centimetrov a mala dokonale štíhlu postavu. Časté cvičenie sa postaralo o ľahkosť, s akou sa niesla. Na libido dospievajúcich chlapcov každý jej krok pôsobil ako úder kladivom. Kráčala nevšímavo, no tá ľahostajnosť k okoliu nebola nevinná, presakovala ňou rafinovanosť mladej ženy.

Dobre vedela, že sa chlapcom páči. Aj oveľa starším, než len rovesníkom. Tí ju nezaujímali. Teda, väčšina z nich, páčil sa jej, napríklad, Vojtech. Cítila, ako ho priťahuje. Nikdy to však nedal najavo. Nebol ako ostatní rovesníci, na ktorých sa zvodne pozrela, usmiala a oni jej už o päť minút vyznávali lásku. V tej chvíli pre ňu prestali existovať.

Vedela, že keby jej Michal nebol ako brat, bol by presne taký. Zbláznil by sa do nej, celkom by sa v tej zaľúbenosti stratil. Vyvolával by jej, aranžoval akože náhodné stretnutia, používal by svoj bystrý úsudok aj v tomto. Dôkladne by ju tým znechutil, nič by spolu nemohli mať. On by to však nechápal, celé mesiace by sa snažil, a nakoniec by ju znenávidel a začal by byť protivný. Presne taká bola väčšina chalanov. Vojtech nič z toho nerobil. No svojím ničnerobením povedal oveľa viac. Stačila jeho prítomnosť, aj keď sa sústredil na niečo iné. Z tela, z pohybov mu vyžarovalo čosi, čo ju priťahovalo, čo ubezpečovalo, že o ňu má záujem. Robil to bez slov, bez premýšľania a to jej učarovalo.

Nebola žiadny romantický typ, to zistila už dávno. Lichotila jej pozornosť viacerých chlapov, nielen jedného. Nemyslela na žiadneho princa, nesnívala ako veľa jej spolužiačok. Páčila sa jej telesnosť. Svojmu vlastnému telu venovala vďaka atletike veľa pozornosti. A to sa prenieslo aj do jej vnímania chlapských tiel. Bolo to prvé a najdôležitejšie, čo si na chlapoch všímala. Pekné, vypracované a urastené telá ju rozpaľovali. Naopak, o tých, ktorí také telá nemali, ani nepremýšľala ako o chlapoch. Možno aj preto brala Michala ako brata. Zdalo sa jej, že je čoraz chudší. Rástol do výšky, no nepriberal. Naozaj si nevedela predstaviť, ako by s takým chalanom mohla niečo mať. Nebola v tom žiadna zákernosť, nemohla za to, cítila to tak.

Denisa stála pri navíjacom stroji a sledovala, ako Vojtech zväzuje pretrhnutú priadzu. Šikovne urobil uzol, aký ich naučil majster, vyskúšal jeho pevnosť, bola v poriadku. Denisa stroj znova zapla. Dielňu zaplnilo hučanie.

Bol piatok, krátko poobede. Poslednú dvojhodinovku mali prax v dielňach. Žiaci chceli ísť domov čo najskôr, majstrovi sa tu tiež nechcelo sedieť, takže mali dohodu. Keď dvojice pri každom stroji navinuli desať cievok, mohli ísť domov. Majster pri tom ani nebýval. Vždy sa ukázal až okolo druhej, aby skontroloval stroje. Dnes tu zostali už len oni dvaja. Mali smolu – ich stroj často pretŕhal priadzu. Museli ho každú chvíľu vypínať, priadzu nadväzovať a znova spúšťať. Byť teraz v dielni znamenalo utrpenie. Vonku vládol máj, koniec druhého ročníka sa blížil. Aj tu bolo horúco. Denisa mala pod povinnými montérkami len podprsenku a nohavičky.

„Doriti!“ zanadával Vojtech a vypol stroj. Natiahol sa, znova začal nadväzovať.

Denisa si ho prezerala a premýšľala, čo má asi pod montérkami on. Zrazu jej bolo ešte teplejšie. Dostala na neho chuť. Tak žensky. Zahanbila sa za to. Doteraz spala s dvoma chlapcami. Prvý raz nič moc. S tým druhým sa jej to páčilo. Až na okolnosti. Byť pri tom opretá o zadnú stenu diskotéky a sledovať, či sa sem, do kríkov, niekto nerozhodne ísť vymočiť, nebolo najpríjemnejšie. Štvrták z ich školy, s ktorým to robila, sa o to viac snažil. Nebral na ňu priveľký ohľad, bol celkom v zajatí chtivosti. Väčšine dievčat v jej veku by sa to nepáčilo. Jej to však vyhovovalo viac ako nesmelé pohyby toho prvého – dvadsaťročného syna ich susedy. Stále sa bál, aj keď ho ubezpečovala, že berie antikoncepciu, ani mu poriadne nestál.

Vojtech ju svojimi pohybmi hneval a zároveň priťahoval. Hýbal sa tak, akoby jej hovoril: „Mám ťa na háku.“ Nevedela odhadnúť, či vie, ako ju ľahkosť a arogancia jeho pohybov vábia. Nikdy mu nič nenaznačila.

„Ešte jednu cievku a ideme,“ zašomral a otočil sa k nej.

Stíchol, lebo zachytil jej pohľad.

Denisa očervenela. Zrazu z nej bolo malé dievčatko. To urobili jeho oči.

Trvalo to len zlomok sekundy. Chvíľa kritického bodu; a preváženia.

„Boha,“ vydýchol Vojtech, chytil ju za boky a pritiahol k sebe.

Sama sa mu prisala na ústa. Držal ju, tlačil na svoje telo, ale s väčším ohľadom než ten za diskotékou. Držal ju presne tak silno, aby sa cítila ako v zajatí mocného samca, ale nie príliš pevne, aby to bolo nepohodlné. Pocítila, že zvlhla.

Vojtech nikdy nezažil takýto výbuch. S dievčatami to po diskotékach a zábavách robil už od pätnástich, lepili sa na neho často. Ale väčšinou pri tom boli obaja opití alebo presne nevedeli, ako na to. Priestory pivníc, chodieb, či detských izieb neposkytovali veľa intimity. Ani pradiarska dielňa v škole. Tentoraz to však bolo iné. Napätie, čo sa medzi nimi hromadilo už zopár mesiacov, zrazu zaiskrilo v divom výboji.

Zakliesnení do seba sa dotackali za stroje; obaja unášaní na vlne vášne, žiadostivosti aj rozpačitosti. Vojtech z nej strhol montérkovú kombinézu, na dlažbu dopadli gombíky. Denisa akoby z nadhľadu sledovala svoje ruky rozopínajúce jeho zips. Keď uvidel jej čierne čipkované nohavičky, stratil posledné zvyšky kontroly. Navzájom si obnažili len tie najnutnejšie partie a okamžite sa k sebe znova pritisli.

Vnikol do nej, oprel ju o stenu, ona ho ovinula nohami.

Skoro vôbec sa nehýbali, len sa na seba nástojčivo tlačili. Obaja potichu vzdychali. Prevíjací stroj hučal. Po chvíli sa Vojtech zopár ráz trhane mykol; Denisou prebehol kŕč.

Priadza v stroji sa pretrhla. Na dielňu doľahlo ticho.

Obaja sa zvíjali v kŕčoch doteraz nepoznanej slasti.

Všetko prebehlo v úplnom tichu. Oboch ich spojenie trochu zarazilo. Obaja však cítili, že tých zopár minút a bezčasová chvíľka kŕčov ich navždy spojili.

* * *

„S Vojtechom?!“ kričal Michal. „Ti už jeblo alebo čo?“

„Tak spolu chodíme. A čo má byť?“

„Veď je to chuj!“

Denisa sa usmiala nad jeho hnevom. Rozčuľovalo ju, že sa do nej tak stará. No v jeho bezmocnom rozhorčení a v spôsobe, akým ho jej chodenie s Vojtechom zraňuje, objavovala niečo zábavné. Nemyslela to zle, Michala brala len ako brata a občas potrápiť súrodenca je predsa fajn.

„Prestaň, lebo mu poviem, čo o ňom hovoríš, a dostaneš zase na hubu.“

„Tebe z tej olympiády už fakt jebe. Vojtech nie je pre teba.“

„A kto je pre mňa? Hádam ty?“ uškrnula sa.

„Nehnevaj sa, ale začínaš byť normálne piča.“

Nemohla uveriť, že je to také jednoduché. Videla už Michala pri niekoľkých hádkach. Vždy postupoval rozumne, nedal sa rozčúliť a, prinajmenšom argumentmi, zakaždým vyhral. Teraz sa správal ako hlupák. Dokonca bol vulgárny; nezvyk. Žeby naozaj žiarlil? To sa jej nezdalo.

„To mi hovoríš ty? Si sa včera nedostal do ďalšieho levelu v nejakej hre, čo?“ Znova sa usmiala.

Michal očervenel, nepovedal už nič, zvrtol sa a odišiel.

Do konca školského roka sa nerozprávali. Michal sa prestal rozprávať aj s Vojtechom. Nevedel presne, čo ho tak naštvalo a prečo sa ich chodením cíti ponížený. Bolo to ešte horšie, ako keď ho Vojtech porazil v zápase. Niežeby o Denisu niekedy usiloval. Aj tak si bol istý, že by ju nikdy nedostal.

Bol rád, že sa začali letné prázdniny. Každodenné laškovanie Denisy s Vojtechom v triede ho privádzalo do zúrivosti. Na záverečnom školskom výlete to bolo najhoršie. Na školskej chate mali stráviť dva dni. Hneď v prvý večer Denisa s Vojtechom zopár ráz niekam zmizli. Michal napočítal, že si to museli rozdať aspoň trikrát. Jeho vlastné pokusy o zbalenie niektorej spolužiačky celkom zlyhali. Zatiaľ čo ostatní popíjali, skúšali fajčiť marihuanu alebo vytvárali dvojice, sedel pri ohni pred chatou s profesorom textilnej technológie a diskutoval s ním o vymenovaní Ivana Lexu za riaditeľa SIS.

* * *

Jozef Filo zobral manželku a tri dcéry na rodinný výlet. Chcel športovo využiť jasný letný deň. Naplánoval výstup na Čebrať po Hochmutovom turistickom chodníku.

Stúpali serpentínami, smiali sa. Jozef Filo bol na svoje dievčatá hrdý. Obišli bralo nazývané Malá skala a po štyridsiatich minútach strmého výstupu dorazili k Veľkej skale – tiež bralu, ale oveľa väčšiemu. Ponad vrcholce smrekov a borovíc sa im odkrýval pohľad na mesto.

„Ešte sa nekochajte, najlepšie je to až na vrchole. Ideme!“ zavelil.

Na vrchol hory dorazili o ďalšiu polhodinu. Teraz si konečne vydýchli.

Výhľad bol naozaj skvelý. Na oblohe ani obláčik, vzduch teplý, ale ostrý, nie taký horúci, aby vznikali pary a hmly a znižovali viditeľnosť. Dovideli teda až na končiare Vysokých Tatier, vynárajúce sa na severozápade. O niečo bližšie sa jagala hladina Liptovskej Mary. Na juhu sa dvíhali vrchy Nízkych Tatier, z juhozápadu ich obopínal masív Veľkej Fatry. Pohľad na hory a mesto v kotline medzi nimi vyrážal dych.

Jozef Filo vytiahol fotoaparát, cvakal najprv prírodu, potom začal do spoločného fotenia nútiť manželku a dcéry. Prijímali to s tichou rezignáciou, už ho poznali. Najlepšie bolo nevzpierať sa, počkať, kým jeho nadšenie vyprchá, veď to nemyslel zle. Pokaziť pekné chvíľky neochotou by bola škoda. Tak im to vždy vysvetľovala matka. Pri fotení sa striedali tak, aby na spoločných snímkach nikto nechýbal. Najstaršia dcéra Iveta podala Denise fotoaparát s kyslým úsmevom. Teraz je na rade ona.

„Ďakujem,“ povedala Denisa a napodobila Ivetin úsmev.

„Za málo, hlavne zachyť to správne svetlo a rodinné šťastie.“

Obe sa zasmiali.

Stáli na brale na vrchu Čebraťa. Rodina sa postavila chrbtom k mestu, všetci sa šťastne usmievali nacvičeným spôsobom.

„Choď trochu ďalej, nech vidieť aj mesto a hory za nami,“ inštruoval Jozef Filo.

Denisa sa dívala do hľadáčika, automaticky plnila jeho príkazy, aby to mali čo najskôr za sebou.

„Už vidíš aj mesto a hory? Asi ešte kúsok dozadu.“

„Hej, oci, počkaj,“ odvrkla a vtedy stúpila do akejsi škáry v skale. Noha sa jej prepadla a zasekla. Stratila rovnováhu, išlo to rýchlo. V hľadáčiku fotoaparátu videla usmiatu rodinku, hneď potom modré nebo. Padala dozadu, rozhodila rukami. Pravá noha, zaseknutá v štrbine, sa vzpriečila, pád však pokračoval. Denisa počula prasknutie a ešte skôr, ako ju zaplavila vlna príšernej bolesti, uvedomila si, že to je koniec.

Vedomie sa jej vrátilo až o niekoľko minút. Znova videla modré nebo bez jediného oblaku. Okolo nej behali vystrašené sestry, otec jej kľačal pri pravej nohe a čosi kričal, matka plakala. Ktosi ju chytil za nohu. Zarevala a znova omdlela.

Niesli ju z hory, pripadalo jej to ako sen. Ak sa na chvíľu prebrala, stačilo malé zavadenie nohou o zem a hneď sa od bolesti prepadala naspäť do prízračných snov. Videla sa, ako behá, ako sa vylieči a ďalej behá. Potom zakaždým začula to prasknutie a videla riadky v knihách o atletike, kde sa písalo, že bežec po ťažkej zlomenine členka navždy končí. Mala ťažkú zlomeninu členka? Neodvážila sa pozrieť, no v prízračných snoch videla, ako jej zo zlomeniny vytŕča kúsok bielej kosti. Vždy keď sa prebrala, zatvárala oči, aby mohla aj ďalej veriť, že to nie je skutočnosť. Ďalej veriť, aspoň ďalších desať, pätnásť minút, len veriť.

VI.

Michal vystúpil nadruhé poschodie chirurgického oddelenia. Zahol doprava amieril kizbe tridsaťtri. Bola to jeho tretia návšteva. Zatiaľ sa mu nepodarilo sDenisou rozprávať. Keď prišiel prvý raz, bola práve pooperácii, ešte poriadne nevnímala. Sedeli prinej obaja rodičia aj sestry. Ticho, aké vtedy vizbe vládlo, ho znej okamžite vyhnalo.

Pridruhej návšteve našiel Denisu samu. Hneď ako ho uvidela, začala plakať. Kŕčovito, až sa zvíjala. Neutíšila sa. Sedel prinej, pokúšal sa ju hladkať, ale odhadzovala mu ruku. Nevydržal to dlho, jej plač ho rozkladal nakusy. Keď začala zasadrovanou nohou kopať dokovového rámu postele, radšej vstal aišiel zavolať sestričku. Už sa tam nevrátil. Triasol sa nacelom tele; trvalo mu niekoľko dní, kým sa dal dokopy.

Dúfal, že dnes to bude lepšie. Najprv si myslel, že Denise nemali tak skoro povedať pravdu. Teraz už chápal. Ak by ju nechali vofalošnej nádeji, dopad skutočnosti mohol byť ešte horší. Takto sa stým jednoducho musela zmieriť. Už nikdy nebude profesionálne behať. Zbohom tréningy, zbohom Atlanta. Tvrdé, ale aspoň nie zákerné. Okrem toho, asi by nato prišla aj sama. Keby jej doktori klamali, mohla by prestať spolupracovať priliečbe arehabilitácii. Tie mohli členok zachrániť tak, aby mohla aspoň normálne chodiť.

Otvoril dvere izby avošiel. Minule tu ležala aj ďalšia pacientka, teraz boli ostatné postele prázdne. PriDenise však sedel Vojtech. Držal ju zaruku, potichu sa jej prihováral.

Michal stuhol, toto nečakal. Otočil sa achcel odísť.

„Neblbni, poď sem!“ zakričala zaním Denisa.

Zastal. Pozrel naVojtecha. Ten nepovedal nič, ale očami ho prosil, aby zostal. Aj naneho jej bolesť pôsobila rozkladne. Michal mu zočí vyčítal nádej, že dvaja by jej mohli vzdorovať lepšie.

„No poď sem, sadni si zdruhej strany,“ povedala.

Michal poslúchol. Pritiahol si stoličku odvedľajšej postele, sadol si zdruhej strany achytil jej ruku. Zadruhú ju držal Vojtech. Všetci traja mlčali.

Vtej chvíli niečo bolo, cítili to. Denisa sa dovtedy topila vmori sebaľútosti, Vojtechove slová ju doň ponárali ešte hlbšie. Keby sa ju snažil utešovať Michal, bolo by to oveľa horšie, ale keď len tak mlčali aobaja ju držali zaruky, pookriala. Prenikala donej ich prítomnosť, teplo aj sila.

Sedeli tak asi desať minút. Potom sa rozplakala. Boli nato už dvaja. Napriek tomu sa nakonci návštevných hodín cítili staro, jej plač znich vysal všetku silu. Prinemocničnej bráne ho Vojtech potľapkal popleci.

„Díky,“ povedal arozišli sa.

* * *

Hodiny hospodárskej geografie sprofesorom Grafom bývali zábavné, preto ich mali radi. Horšie bolo, že Graf trpel mániodepresiou. Niekedy prestal nacelé týždne chodievať doškoly. Tentoraz ho kritická fáza postihla už nazačiatku školského roka. Hospodársku geografiu tak suploval profesor Drebovský, ktorého volali Gargamel. Nielen prejeho fyzickú podobu srozprávkovou postavou. Mal aj podobnú povahu. Ignoroval, že ide ozastupované hodiny aschuťou nanich vyučoval svoj predmet – nezáživné základy elektrotechniky.

„Čím skôr to preberieme, tým skôr začnete písať písomky,“ hovorieval skrivým úsmevom.

Jeho prístup privádzal celú triedu dovaru. Skoro všetci frflali ašomrali. Zväčša už niekoľko sekúnd potom, ako odišiel. Aj Michala to hnevalo.

Tentoraz prišiel Drebovský obzvlášť nabudený.

„Otvorte si zošity, idem diktovať elektromotor,“ oznámil ešte predzapísaním dotriednej knihy. Ani sa nanich nepozrel.

Triedou preletela vlna nespokojného šepkania. Dostatočne tichého nato, aby Gargamel nezačul nič určité. Všetci poslušne otvorili zošity. Až naMichala. Ten sedel, ruky položené nalavici. Vôbec sa nehýbal.

Drebovský diktoval. Prvých desať minút si nič nevšimol. Potom zodvihol zrak aprezrel si žiakov. Keďže Denisa – sediaca vlavici predMichalom – stále chýbala, mal dobrý výhľad.

„Ty prečo nepíšeš?“ zavrčal naMichala.

„Máme hodinu hospodárskej geografie. Základy elektrotechniky sú až zajtra,“ povedal.

Triedou prebehlo zašumenie. Michal sa takto vzbúril už vdruhom ročníku. Bola ztoho vtedy poriadna hádka. Pocityhnevu voči Drebovskému boli razom zabudnuté. Vočakávaní zábavy všetci sklonili pohľady dozošitov. Bolo príjemné, keď sa vzoprel niekto iný.

Michala to neprekvapilo. Pohádke sprofesorkou minulý rok zistil, že kolektívne pocity krivdy zvyčajne zmiznú vmomente, keď sa nájde hlupák, ktorý ich dotyčnej osobe povie nahlas.

„Začni si písať poznámky, lebo ťa vyhodím!“

Michal vDrebovského hlase zachytil miernu stopu neistoty. Uvedomil si, že keby stáli proti sebe ako rovnocenní protivníci, Drebovský by bol vokamihu obyčajnou nulou. Ani sa nepohol.

„Urýchlim ti to. Počítam dotroch,“ dodal Drebovský. Tým sa už naplno ukázal ako slaboch. Michal to vycítil. Pozrel mu doočí. Drebovského zreničky sa chveli.

„Jeden, dva, tri.“

Michalove ruky sa nepohli. Stým profesor nepočítal. Zavládlo trápne ticho. Trvalo dosť dlho nato, aby si Michal uvedomil, že nadtýmto chudákom by kedykoľvek vyhral.

„Zbaľ sa avypadni. Píšem ti neospravedlnenú hodinu.“

Michal nato nepovedal nič. Začal sa baliť.

Drebovský cítil, že by mal nejako korunovať chvíľu toho, čo pokladal zasvoj pedagogický triumf. Rozhliadol sa potriede.

„Ešte niekto má problém stým, že bude hodina elektrotechniky?“

Hlavy zostali sklonené. Okrem jednej.

„Hej, ja,“ povedal Vojtech.

Michal sa prekvapene obzrel. Nebol jediný. KVojtechovi sa otočilo zodesať hláv. Zastal sa Michala alebo ho ozaj tak vytáča elektrotechnika? Nikto to nechápal. Ak sa niektorí zchalanov nemali radi, tak práve títo dvaja, všetci to vedeli.

„Vojtech?“ Ani Drebovský tomu nerozumel. Drachara poznal, bývali narovnakej ulici. „Aj ty chceš mať neospravedlnenú?“

Vojtech mykol plecom, nepovedal nič.

„Tak sa pobaľ avypadni, ja si tu urobím poriadok! Ešte niekto má problém stým, že je hodina elektrotechniky?“ Hlas sa mu zachvel.

Dvadsaťosem nespokojných študentov poslušne mlčalo.

„No,“ skonštatoval Drebovský spocitom víťaza. „Tak len vy dvaja.“ Viditeľne mu odľahlo. „Vypadnite!“

Michal sVojtechom prešli ceztriedu avyšli nachodbu. Hneď ako zasebou zavreli dvere, začal sa spoza nich ozývať monotónny hlas, diktujúci poznámky oelektromotore.

„Díky,“ povedal Michal.

„Nasral ma. Išlo ovec. Nageografii sa nemá preberať elektrotechnika,“ skonštatoval Vojtech. Tým sa to preneho končilo.

Michal si túto lekciu zapamätal. Odtej chvíle sa už nikdy otvorene nevzbúril. Také neúčinné akontraproduktívne metódy začal považovať zahlúposť. Pochopil, že dedičstvo éry komunizmu kladie ako prvú podmienku úspechu neoznačovať sa. Kto sa označil príliš skoro, ten rýchlo skončil. Táto spoločnosť nebola programovaná napriamu hru.

„Nikdy neukáž, čo si naozaj myslíš,“ povedal Vojtechovi, keď sa ktomu onejaký čas vrátili.

„Nato ti seriem. Ja nebudem ohýbať chrbát.“

„Ide oto, dosiahnuť, čo chceš, nie? Či ohneš, alebo neohneš, ti môže byť jedno, ak je finále tvoje.“

„Ja neohnem, nie je to jedno. Keď si vpráve, tak si vpráve anemáš sa čo ohýbať. Keď sa ohneš, tak si kurva.“

„A?“

„Anič. Ty nemáš žiadnu česť, to je tvoj problém. Si taký hajzeľ.“

Michal napodpichovanie nereagoval. Intelektuálna podstata problému ho celkom zaujala.

„Ty nevidíš, ako ťa tá tvoja česť oslabuje?“

„Prestaň mudrovať, lebo ti prijebnem!“

Vojtech bol vznetlivý, keď sa niekto dotkol jeho zásad. AMichal si uvedomil, že práve objavil jeho slabinu. Poznačil si to dopamäti.

Odincidentu sDrebovským si vážil školu oveľa viac, nie preto, čo ho vnej učili akčomu ho viedli. To boli kraviny, nepodstatné hlúposti. Začal si vážiť školu ako simulátor skutočného života naSlovensku. Vychovávala kdvojtvárnosti. Vydávala zadôležité niečo, čo vskutočnosti vôbec dôležité nebolo. Vytvárala falošné hodnoty amase študentov vsugerúvala, aby sa odosahovanie týchto falošných hodnôt snažila. Michal vtelevízii každý deň vídal dôležito sa tváriacich politikov, ktorí sa mali ako prasatá vžite, kradli apodporovali podsvetie. Ukazovalo sa to čoraz jasnejšie. Boli to primitívi, hulváti, nemali žiadnu morálku, žiadnu česť, len pažravosť, chuť vládnuť, kradnúť aukájať sa. Im patril slovenský svet. Nanich, naich veľké bruchá, pracovali všetci tí slušní, všetci tí vzdelaní amravní. To bolo pravým účelom ospevovaného vzdelania, slušnosti amorálky –plniť bruchá degenerovaným hovädám navrcholoch mocenských pyramíd. Michal to dobre videl, dianie naSlovensku vroku 1996 mu poskytovalo ten najlepší výhľad.

* * *

Denisa ležala vnemocnici už piaty týždeň. Snohou jej stále voľačo robili. Nevedela presne čo, stratila oto záujem. Utápala sa voceánoch ľútosti, záchvatoch hnevu avpriepastiach beznádeje. Bolo jej jasné, že už nikdy nebude pretekať; bolo jej to jasné, už keď začula to hrozné prasknutie. Preväčšinu ľudí by takáto zlomenina znamenala len nepríjemnosť, možno pár týždňov sťaženého pohybu. Preňu to však bola katastrofa. Keď sa to už muselo stať, nemohla si zlomiť rebro, ruku alebo nos? Také myšlienky ju privádzali dozúrivosti. Driapala vtedy perinu, vankúš aj vlastné pyžamo. Kričala. Potom sa vždy rozplakala.

Niekedy sa jej stalo, že natú hrôzu zabudla. Napríklad, keď zaspala. Vtedy sa cítila príjemne. Ešte aj počas prebúdzania. No potom naňu myšlienky doľahli, bodali ju. Rozpamätala sa aprecitla – uprostred chladnej pustiny, strašne zmrzačená. Nešlo ozlomenú nohu. To bola len vonkajšia časť zmrzačenia, obyčajné poškodenie končatiny. Skutočné zmrzačenie sa odohralo vovnútri. Cítila sa, ako keby jej niekto odlomil hrot, špic, doktorého sa upriamovala jej vôľa, všetko úsilie, jej doterajší život. Bola tu sama. Sama sodlomeným hrotom uprostred pustiny. Dlhé minúty, nepredstaviteľné hodiny amiléniové dni vnemocničnej izbe.

Samozrejme, občas ju niekto prišiel navštíviť. Napríklad rodičia. To bývalo najhoršie. Matka sa rozplakala už naprahu izby, otec len ťažko zadržiaval plač, sestry takisto. Videla ich bezmocnosť azúfalstvo. To však nebolo všetko. Zrkadlilo sa vnich aj jej vlastné zúfalstvo, návštevy ho znásobovali, potvrdzovali, definitívne pečatili.

Keď prišiel Michal, bolo to iné. Prvé dva razy sa tiež pokúšal niečo hovoriť, potom stým prestal. Konečne niekto prestal! Konečne niekomu napadlo držať hubu. Ani neslzil, nedíval sa naňu hlbokým pohľadom, nepredstieral, že vie, ako sa cíti. Len ju držal zaruku apozeral zokna. Vtedy naňu jeho prítomnosť pôsobila najviac. Upokojovala ju, tíšila; vychádzalo zneho teplo. Niečo jej to pripomínalo, ale nemala silu ani záujem pátrať potom čo. Michal počas návštev myslel nachvíle vprvej triede základnej školy, keď ona upokojovala jeho.