Start

Adriana Macháčová

STRIPTÍZ DUŠÍ

Text © 2013 by Adriana Macháčová

Cover design © 2013 by 3H creative studio

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Edícia PRÍBEHY Z KABELKY

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhlo a upravilo 3H creative studio.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 488. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3633-2

Venujem svojim priateľkám.

Eve sa pri pohľade na jeho neoholenú spiacu tvár rozšírili zreničky. Ležal vystretý, s hlavou zaborenou do vankúša, nahý, iba do pása zakrytý paplónom. Hlasno chrápal.

Premklo ju pokušenie zbaviť sa toho chrápajúceho hoväda, prisadnúť jeho bezbranné telo, zobrať vankúš a pritisnúť mu ho na pootvorené ústa, kým naposledy nevydýchne...

Presne toto si zaslúži, pomyslela si, skoncujem s ním raz a navždy. Na perách sa jej objavil škodoradostný úsmev, v duši pocítila vzrušenie. Nenávidí ho!

V okamihu vedela, že to urobí.

Zabije ho, ľahostajne sa usmiala. Bude znášať následky, všetci sa budú verejne a hlasno pohoršovať nad jej činom. No a čo, nevadí, nepripúšťala si to, v tej chvíli ju nič netrápilo. Asi robí chybu, môže sa to podariť... Čo ak sa to podarí? Chce, aby sa to podarilo! Nebola schopná logicky uvažovať.

Opatrne si kľakla na posteli, oboma rukami pevne zovrela okraje svojho vankúša, nadvihla ho a jediným hladkým pohybom prikryla jeho tvár. V sluchách jej divoko pulzovala krv. Som cvok, som cvok! vykrikoval dotieravý hlas v jej hlave.

V duchu počítala – jeden, dva, tri... Čakala, že nejako zareaguje, začne sa metať, zmätene mávať rukami vo vzduchu, tak ako to videla v nejednom filme. Štyri, päť... Nič. Neodstrčil ju, nestrhol si vankúš z tváre...

Pocítila sladké uspokojenie.

Zdalo sa jej, že čas sa spomalil; myšlienky sa jej rozsypali všetkými smermi. Zrazu mala pred očami maminu bledú tvár...

„Nebuď smiešna, Eva! Nepoviem nič, keby si sa chcela presťahovať do Popradu, aspoň by si nebola ďaleko od domu. Čo chceš robiť v Bratislave?“ Emília Zánová odtrhla oči od ďalšieho dielu Súdnej siene, zložila si dioptrické okuliare a zahľadela sa na dcéru.

„Neviem, ale v tejto diere, ani v dierach naokolo už viac nevydržím.“ Eva potiahla nitku, ktorá jej visela z lemu hnedej sukne, a namotala si ju na prst.

„Bratislava je plná smradu, smogu a psích hovien. Tam nevydržíš ani týždeň,“ skonštatovala Emília vecne a ústa sa jej scvrkli do úzkej čiary.

Eva bezradne pokrčila plecami, hľadala slová, ktorými by mamu obmäkčila. Čerstvého vzduchu, nikde nekončiaceho ticha a celej posratej malebnej krajiny má už plné zuby. Nenávidí to tu, nenávidí svoju prácu učiteľky, nenávidí Krompachy a všetky tie hnusné decká, ktorým deň čo deň vtĺka do hlavy ešte aj hygienické návyky.

„A čo tvoj nemožný frajer? Ten chce ísť tiež do veľkého mesta?“ zaútočila mama.

„V poslednom čase nám to nejako neklape,“ podotkla Eva smutne a úzkostlivo pozrela na mamu.

„Od začiatku som ti hovorila, že Karol nie je pre teba, taký chmuľo.“

„Hovoríš, ako keby som si mohla vyberať,“ dlaňou si prešla po dlhých riedkych gaštanových vlasoch a zastrčila si vyčnievajúci pramienok za ucho. Plné líca posiate drobnými ryšavými pehami jej horeli. Podala sa na otca, ktorého nikdy nevidela, ak neráta päť zažltnutých a ošúchaných fotografií. Tragicky zahynul v ten rok, keď sa narodila, dokonca skôr, ako si jej mamu stihol vziať.

„A čo chceš v tej Bratislave robiť?“

Eva na ňu, vytušiac blížiacu sa hádku, prosebne pozrela: „Mami, nedávaj mi také otázky. Pochop ma, prosím.“

„Čo mám pochopiť?“ Emília stisla pery.

„Dala som už výpoveď, chcem odtiaľto odísť,“ povedala Eva naoko pevne, ale hlas sa jej zatriasol. Nechá tu mamu úplne samu... Čo ak ochorie? Mala by tu zostať, starať sa o ňu. Je to jej povinnosť, má iba ju. Nie! Toto je môj život, musím ho zmeniť! zatlačila výčitky do úzadia.

„Výpoveď?“ opýtala sa mama nechápavo. „To myslíš naozaj vážne?“

„Áno. Písala som jednej spolužiačke z výšky – Klaudii. Vydala sa tam za právnika. Vybaví mi ubytovanie a cez leto mi pomôže nájsť nejaké miesto...“

„Zoznámila sa s ním doma, v Prešove, nie v Bratislave,“ odbila ju mama nezmyselne.

„Zoznámili sa na lyžovačke v Tatrách,“ opravila ju vzdorovito Eva.

„Ty nevieš lyžovať,“ vrátila jej mama tvrdo.

„Mama, tu vôbec nejde o to, či viem, alebo neviem lyžovať, či kto sa kde a s kým zoznámil. Jednoducho chcem žiť inak!“ vyprskla Eva napajedene.

„Ako inak? Čo sa ti tu žije zle?“

„Nie! Vlastne áno,“ Eva nervózne potiahla ďalšiu nitku visiacu zo starej sukne.

„Čo si od toho sľubuješ, čo?“

„Mama, dívaš sa na mňa, akoby som sa zbláznila. Doriti, budem mať tridsať, a nič som nezažila!“

„Daj si po papuli!“ zahriakla ju Emília.

Eva prevrátila oči a teatrálne si plesla dlaňou po perách, malý trest za to, že zanadávala. „Mám našetrené nejaké peniaze...“

„Peniaze sa rýchlo rozkotúľajú a roboty je málo aj v bratislavskom školstve,“ mama rozhorčene mávla rukou. „A čo budeš robiť potom?“ zopakovala už toľkokrát položenú otázku.

Eva sa mlčky odvrátila, nevedela zniesť mamin vyčítavý pohľad.

„Kurviť sa?“ vyštekla Emília zlostne a vzápätí sa prežehnala...

„Kurviť sa?“ Eve zarezonovali v ušiach príkre slová. Mama si však po ústach nedala, pousmiala sa. Aké pokrytecké. Neraz jej prízvukovala, že ak verí v Boha, nemá sa čoho báť, nemusí sa teda báť ani nadávať, nemusí sa báť budúcnosti, tak prečo sa tak bojí?

Dvadsaťjeden, dvadsaťdva... rátala, stískajúc vankúš pevne v rukách a úsmev na tvári jej mrzol.

1)

Eva zatočila vrchnák pera a vložila ho do šuplíka katedry. Ešte tri týždne a konečne príde vytúžené voľno. Práz-dni-ny, vyslabikovala v duchu. Koniec otvárania nových obzorov, individuálnych prístupov, ničenia si hlasiviek a nervov. Sadne si na dvor, vyloží nohy na stôl, bude si čítať romány plné milostných zápletiek a veriť, že sa Karol toto leto rozhýbe.

S Karolom sú spolu päť rokov, užasla, keď si to uvedomila. Najvyšší čas, aby ju požiadal o ruku. Veď Karol má už aj byt, ktorý mu pomohla zariadiť, ušila záclony, závesy aj obliečky na malé vankúšiky. Dokonca vybrala veľkú posteľ s dreveným rámom, na ktorej občas zvykne, i napriek frflaniu mamy, prespať. Existenčný problém Karol už teda vyriešil, tie globálne a spoločenské môžu riešiť spolu.

Prstom prešla po orosenom pohári s vodou a zadívala sa na sklonené hlavy žiakov. Samostatná práca je úžasná vec. Niekoľko skvelých chvíľ ticha...

„Ešte päť minút, deti. Kto to nestihol, dokončí cvičenie doma. Šikovnejší si môžu urobiť aj úlohu s hviezdičkou.“

Mala by Karola načať, skočiť s ním niekam na pohárik, potom k nemu domov, nech sa už preberie. Stráviť s ním celý víkend a pritlačiť ho k múru. Stará sa o kopu detí, učí ich písať, čítať, vychováva ich a aj odvšivuje... No vlastné nemá a biologické hodiny jej nedočkavo tikajú ako údery kostolného zvona v nedeľné ráno.

Štyri roky... Toto leto budú spolu štyri roky.

Z kabelky vytiahla mobil, otvorila okienko správ a zručne naťukala:

Nechceš dnes večer navštíviť môj ženský svet?

Netrpezlivo čakala na odpoveď, no tá nie a nie prísť. Koľko dní sa nevideli? V duchu rátala – päť, od soboty.

Z myšlienok ju vytrhlo zvonenie, jediná spoľahlivá vec v celom ich rozpadajúcom sa školskom systéme. Padla, hlasno si povzdychla a o niečo neskôr sa už dlhými krokmi blížila k zrekonštruovanému meštiackemu domu v úzkej uličke centra Krompách, ku Karolovej reštaurácii. Priestory si prenajal pred siedmimi rokmi, zariadil elegantným dreveným nábytkom, vyskúšal niekoľko kuchárov, kým bol konečne spokojný. Na miestne pomery sa mu darilo, patril k hŕstke šikovných.

Jej Karol, pomyslela si Eva a hrdo sa vystrela. Jej budúci manžel je úspešný podnikateľ v gastronómii! Mama by ju síce schladila, že Karol je obyčajný krčmár bez vysokej školy, len s maturitou z gymnázia. Ako keby tu našla niečo lepšie. Vlastne, aj našla. Lenže ju by si ten lepší vybral iba omylom. No a čo! Kašľať na to, že keď Pánboh krásu rozdával, neušlo sa jej. Veď vyštudovala v Prešove, má Karola a s ním aj svoju reštauráciu. A ktovie, či k nim o rok nepribudne aj malý Karolko. Pousmiala sa.

„Jandová, som Eva Jandová, manželka Karola Jandu,“ šepla a zatlačila do ťažkých masívnych dverí.

„Ahojte, chlapci, máte tu šéfa?“ lakťami sa oprela o mahagónový barový pult.

„Nie je tu, dakam odišiel. Dáš si niečo?“

„A kedy sa vráti?“

„Neviem, nevravel...“

Eva vytiahla mobil a skontrolovala ho. Karol jej zatiaľ neodpísal. Divné. Navolila jeho číslo a načúvala zvoneniu. Po desiatom to vzdala. Dopekla! zanadávala v duchu. Čo sa deje?

„Dáš si teda niečo?“

„Nie, nič,“ Eva pokrútila hlavou. „A kedy odišiel?“ vyzvedala.

„Pred hodinou...“

Nerozhodne prešľapovala na mieste. Počká ho tu, alebo zájde k nemu domov a počká ho tam?

„Pôjdem,“ vyriekla napokon.

„Spíš?“ zašepkal a pobozkal ju na plece.

„Už nie,“ Eva zaškúlila na budík pri posteli. „Je polnoc,“ zamrmlala. Len čo zaspala, už ju Karol zobudil.

„Viem, že je polnoc.“

„Tak spi,“ vzdychla.

Ale Karol sa načiahol a zapálil nočnú lampu vedľa postele.

„Bol si taký unavený, že si mi nevládal odpovedať ani na pozdrav, a teraz nespíš?“ zatiahla ironicky.

Z reštaurácie zamierila rovno ku Karolovi, navarila večeru, poupratovala, prezliekla periny, povysávala a čakala, kedy príde.

Nervózne postávala pri okne v kuchyni, až ju pobolievali kríže. Vyzerala dolu ulicou, kedy sa v zákrute objaví modrá honda, a v pravidelných intervaloch mu volala. Zakaždým si však vypočula iba obligátne Volaná osoba je momentálne nedostupná.

Prišiel tesne pred jedenástou, vraj bol niečo vybaviť. Nevypytovala sa, neznášal to. Večeru odmietol, a tak kuracie medailóniky s pečenými zemiakmi skončili v chladničke. Bolo jej to jedno, aspoň nemusí variť zajtra.

Karol sa zvalil do postele a obrátil sa k nej chrbtom. Nežne sa k nemu privinula, ale nereagoval...

„Eva, veľa som o nás premýšľal,“ pomrvil sa a napravil si vankúš.

„Zhasni, prosím.“

„Rád by som ti niečo povedal... Neviem, kde mám začať.“

„Nepočká to do rána? Musím skoro vstávať a zabehnúť ešte pred školou domov.“

„Mám inú, Eva.“

Razom sa posadila: „Prosím? O čom to hovoríš?“

„Chcem sa rozísť.“

„Čože?“ vyjavene naňho upriamila rozospaté oči.

„Zamiloval som sa do Simony.“

„Do Simony? Do tej chladnej ryby? To nemyslíš vážne? Veď tá je hlúpa ako poleno. Karol, takú ženu by si predsa nechcel!“ vykríkla, ale odrazu vedela, že by ju chcel. A veľmi.

Krásna Simona so zvodnými bokmi, napasovanými v úzkych nohaviciach, bola snom všetkých chlapov. Do očí sa jej vkrádala hrôza. Bože, čo to povedal? S čím sa to priznal?

„Prepáč,“ povedal ospravedlňujúco. „Náš vzťah sa, Evička, už rok nikam neposunul. Stagnujeme, žijeme jednotvárne, uviazli sme v nude...“

Eva mala pocit, že sa zadusí, nevládala sa nadýchnuť.

„V akej nude? O čom to hovoríš? Veď tebe sa nikam nechce, sľúbil si, že tohto roku ma naučíš lyžovať... A letnú dovolenku plánujeme už od jari, ty sa stále nevieš rozhýbať, nevieš vybrať, kam pôjdeme.“

„Veď práve,“ povzdychol si, „v poslednom čase máme toho málo spoločného, nemáme sa ani o čom rozprávať... So Simonou je to úplne iné.“

Evu v očiach zaštípali slzy, v hrudi pocítila tlak.

„V čom je to s ňou iné? No v čom, povedz mi!“ domáhala sa odpovede.

„Pozri, Eva, zostaneme priatelia, môžeš kedykoľvek za mnou prísť, dáme si drink. Je to moja vina, neviem, čo sa stalo, neplánoval som to. Stále ťa mám veľmi rád, ale to, čo cítim k Simone, je silnejšie. Mrzí ma to, nechcem ti ublížiť. Aj Simča je z toho nesvoja...“

„Sklapni!“ vyštekla a vyskočila z postele. „Ušetri ma tých hlúpych rečí! Už je Simča!“ ústa sa jej skrivili. „Fľandra je to a nie Simča! Tá štetka predsa dobre vedela, že spolu žijeme! Čím ťa očarila, čím? Rozčapenou škatuľou, ktorú už vystavila na obdiv hádam každému v Krompachoch?! Tým? Si debil!“ Dupotajúc prebehla ku kreslu, kde si večer odložila veci, a začala sa zmätene obliekať. Cez hlavu si chvatne natiahla šaty a krútiac sa, nevedela zasunúť ruky do rukávov. Vyzerala ako netopier, ktorý vletel do rozsvietenej izby a nevie nájsť správny smer.

„Eva, kam chceš teraz ísť? Nebuď hysterická. Poď, dáme si pohár vína, upokojí ťa,“ Karol k nej pristúpil a pokúšal sa ju objať. V čiernych očiach mal smútok.

„Sviňa! Ako si mi to mohol urobiť?!“ zvrieskla a zhodila mu ruku z pleca.

„Eva... No tak, Evička, upokoj sa, možno budem ľutovať, možno robím chybu...“

„Si trápny!“ skočila mu do reči. „Si obyčajná sviňa!“ zovretými päsťami mu udrela do hrude. „Špina mizerná! Chudák!“ z očí jej vytryskli slzy. „Obetovala som ti najkrajšie roky života, pomáhala v podnikaní, podporovala som ťa. Sľuboval si a tlačil mi do hlavy kaleráby, že keď sa postavíš na nohy, niečo našetríš, založíme si konečne rodinu! Svadba sa stále odkladala, teraz už vidím prečo! Hajzel!“ rozzúrene sa naňho zahnala rukou. „Nikto mi nemôže toľko dať, ako ty sľúbiť!“

Karol ju zachytil za predlaktie: „Krucinál, Eva, neblázni!“

Vytrhla sa mu. „Nemám blázniť? Cha!“ chrapľavo zo seba vyrazila. „Rozdávaš si to s miestnou kurvičkou, dáš mi kopačky, sčista-jasna, bez prípravy, a ja nemám blázniť?! Čo myslíš, ako sa asi cítim? Idiot! Už ťa nechcem nikdy vidieť!“ schmatla kabelku, nasunula si šľapky a náhlivo vybehla z bytu.

„Eva!“ pokúšal sa ju zastaviť. Takto si to nepredstavoval, takto to nechcel. Stál na chodbe, v hlave mu hučalo. „Eva, kam ideš, stoj, doriti!“

Už ho nepočula, zbehla dolu schodmi. Všetko razom stratilo význam. „Ježiši, Ježiši...“ zviezla sa popri stene v kúte a schúlila sa pod bránu. Zúfalo sa rozplakala. Cítila neznesiteľnú bolesť, akoby ju niekto pomaly, pozvoľna trhal na kúsky.

Nevládala sa pohnúť, smútok ju úplne ochromil. Všetky jej sny a túžby sa za niekoľko minút rozsypali, prekĺzli jej pomedzi prsty a vpili sa do prachu ulice. Tento rok už chcela s Karolom uzavrieť jednu kapitolu svojho života. Predstavovala si to však úplne inak. Do Vianoc sa vydá a hádam sa im podarí aj dieťa. Myslela si, že Karol ju ľúbi, myslela si, že to, čo prežívajú, je ozajstná láska. Aká irónia osudu, vzlykala, iba si to namýšľala. Zostala sama!

2)

Soňa Rutterová zaliala vrecúško zeleného čaju horúcou vodou a zlatom pomaľovanú šálku uzavrela porcelánovým vrchnákom.

Dnes má namierené na cintorín. Za manželom Rudom. Chodieva tam so železnou pravidelnosťou každú sobotu, či prší, sneží, alebo páli slnko. Niekedy zavčas rána, inokedy neskoro popoludní.

Príde, v tichosti vloží do zabudovaného lampáša novú sviecu a zapáli ju. Metličkou pozmetá lístie a kvety opadané zo stromov za žulovým náhrobkom a podľa potreby vymení aj malý smútočný venček, ktorý kupuje pri bráne cintorína.

Lyžičkou vybrala vrecúško zo šálky a hodila ho do koša. Odkrojila si tenký krajec pšeničného chleba, natrela ho maslom a agátovým medom. Rudove obľúbené raňajky, dávno si ich nedala, ale dnes dostala na chlieb s medom neodolateľnú chuť. Dnes by mal Rudo šesťdesiat.

„Keď budem mať šesťdesiat, kúpim si hojdacie kreslo. Sadneš si mi na kolená a ja ťa budem už iba nemravne obchytkávať,“ vybavili sa jej jeho slová. Videla, ako zasnene privrel oči a hlavu naklonil jemne nabok. Gesto, ktoré milovala...

Odhryzla si malý kúsok a v spomienkach sa vrátila do roku 1983... Nič si neželala väčšmi, ako nikdy nevyriecť tie slová. Prečo sa jej priznal, prečo to urobil? Mohla spokojne žiť v ilúzii. Prekonala by to. Verila, že Rudo by sa spamätal. Odpustila by mu. Možno ešte dnes by ju nazýval láskou svojho života, žila by v bezpečí s mužom, o ktorého sa mohla oprieť, a v šťastí by vychovali svojho syna. Namiesto toho deň čo deň, otrasená manželovou nečakanou smrťou, bojovala s výčitkami a obavami, či to zvládne.

Naraňajkovala sa a dopila čaj. Pôjde.

Kráčala vzpriamene hore brehom vyasfaltovanou uličkou cintorína. Hlavu koketne držala hore. Ešte stále priťahovala pohľady chlapov, ale i žien.

V igelitovej taške niesla metličku, sviečku a neveľkú fľašku minerálky. Čítala stokrát prečítané mená na pomníkoch a rovnako po stýkrát ich vôbec nevnímala.

Znenazdajky si spomenula na deň po pohrebe. Vybrala sa k hrobu s prázdnou dušou a vyplakanými očami, aby sa s Rudom porozprávala. Sviečky ešte horeli a množstvo vencov sa kopilo na navŕšenej čerstvej hline.

Zohla sa a trasúcou rukou naprávala ich bielo-zlaté stuhy – Odpočívaj v pokoji... S hlbokým žiaľom sa lúči... Drahému kamarátovi... Posledný pozdrav... A vtedy to našla. Ostali mi tvoje oči... Emília.

Zmeravela, bolestivo ju pichlo pri srdci. Až vtedy jej to akoby došlo, že je to pravda... Emília ju o všetko okradla, ešte aj o Rudove oči. Jej z neho nezostalo nič. Syn Rudko mal oči po nej. Belasé a prenikavé, hádam iba múdrosťou sa podal na otca. Odvtedy sa veľa ráz pristihla pri myšlienke, že by tie Rudove oči znovu rada videla. Hlboké, hnedé, s iskričkami šibalstva.

Opatrne našľapovala, aby sa úzkym chodníčkom dostala až k manželovmu hrobu.

„Ahoj, Rudko, všetko najlepšie k narodeninám,“ prehovorila po prvýkrát, odkedy sem chodí, a v rozpakoch sa poobzerala. Široko-ďaleko nezahliadla ani živú dušu.

„Ešte stále zachovávam tvoje tajomstvo. Náš syn je už dávno dospelý. Je právnik ako ty, aj jablkovú štrúdľu má rovnako rád. Stále sa hrbí,“ pousmiala sa pri spomienke, ako ho Rudo zakaždým tľapol po šiji s napomenutím, nech sa vystrie. „Bol by si naňho hrdý,“ odkašľala si. Podišla bližšie a sadla si na okraj náhrobku.

„Chýbaš nám,“ dotkla sa vygravírovaných strieborných písmen na pomníku. „Tak veľmi nám chýbaš, že to hádam musíš aj cítiť,“ bolestne sa pousmiala. „Tvoj divoký smiech si už nedokážem vybaviť...“

Rozprávala a hľadela kamsi do diaľky, pred očami zliepala krásne chvíle, ktoré spolu prežili, mračila sa aj usmievala. Všetok bôľ, ťažoba, ktorú v sebe dusila, a bremeno zodpovednosti, ktoré nosila na pleciach, z nej pomaly opadávali. Roky o sebe pochybovala, ale obrnila sa. Chcela zabudnúť na muža, ktorého milovala, a ešte žiť. Nepodarilo sa jej to. Statočne znášala samotu, odmietala iných mužov, hoci o nápadníkov nemala núdzu. Všetku lásku a pozornosť venovala len synovi.

„Prídem aj zajtra, čakaj ma,“ škrtla zápalkou, zapálila sviečku a vložila ju do lampáša. Vyhorenú vhodila do tašky. „Prinesiem ti nový venček... so slamienkami, bude sa ti páčiť.“

Napravila si sukňu a cestou k východu premýšľala, že jej psychiater doktor Hollý bude konečne spokojný. Uzmierili sa...

Zrazu mala pred očami deň, keď zomrel jej manžel. Meškal najmenej tri hodiny, čo bolo nezvyčajné. Vždy býval presný a dochvíľny. Lenže tento deň bol iný...

Mal si prísť po svoje veci, ktoré mu zbalila do veľkej cestovnej tašky. Chcela mu ju hodiť k nohám a napľuť do tváre, nech si ide za tou cundrou a jej panghartom. Viac ho nechce vidieť, nech hoci aj skape... Žiadne dohody ani kompromisy.

Netušila, že želanie má takú silnú moc.

Keď v tieni lampy zastalo policajné auto, stuhla a celá zľadovela, akoby vedela, čo sa stalo. Prenikli k nej tupé slová: „Je nám ľúto, pani, ale ťažkým zraneniam podľahol.“ Prudká bolesť jej ešte aj dnes zovrela žalúdok, naprázdno preglgla. Prečo len Emíliu počúvala? Prečo, dokelu, nezložila to prekliate slúchadlo? A keď si tú zmiju už vypočula, mala si radšej nasadiť ružové okuliare alebo rovno vrece na hlavu! Všetko mohlo byť inak.

Len čo Soňa prišla domov, obutá vošla do spálne a spopod postele vytiahla hnedý cestovný kufor. Mosadzné pracky boli sčerneté, len s námahou ich uvoľnila. Takmer nedýchala, keď nadvihla poklop a vypustila dávno zabudnuté spomienky.

Prehrabávala sa papiermi, starými fotografiami, vysvedčeniami, vzala do ruky vysokoškolský index a pokúšala sa ho otvoriť. Zožltnuté stránky sa lepili jedna na druhú, sivý obal praskal. Vrátila ho späť a spod množstva obálok so zaľúbenými listami vybrala bielo-zlatú stuhu. Mašľa bola nakrivo stlačená a nápis Ostali mi tvoje oči... Emília – dočista vyblednutý. Soňa naň meravo hľadela, na okamih pocítila starú bolesť a sklamanie. Zhlboka sa nadýchla, obratne stočila stuhu a vtisla ju späť pod listy.

Nadvihla obal s Rudovými osobnými dokladmi a vybrala malý telefónny adresár v čiernej koži s ošúchaným bielym telefónikom v dolnom rohu.

Obracala ho v rukách a po chvíli otvorila. Palcom prechádzala po písmenách abecedy na okrajoch listov. Presne vedela, čo hľadá a kde to nájde. Zastavila sa pri písmene E a nechtom vošla medzi stránky. V treťom riadku bolo ceruzkou Rudovým úhľadným písmom zaznačené Emília (792) 418 58. Číslo v zátvorke bolo predvoľbou Popradu. Teda kedysi, dnes je už všetko inak, pomyslela si Soňa a prešla k telefónu.

Posadila sa do kresla a naťukala číslo Informačnej služby. Zhlboka sa nadýchla, keď počula monotónne: Pre účely hodnotenia kvality môže byť váš hovor zaznamenaný. Bezprostredne za tým sa ozvalo svižné: „Dobrý deň, aké informácie pre vás vyhľadám?“

„Mám nezvyčajnú prosbu, viete mi, prosím vás, zistiť, ako a či sa zmenilo jedno telefónne číslo v Poprade?“ Nadiktovala ho, ale také už v databáze nebolo evidované. Čo by chcela po tridsiatich rokoch? Prečo Emíliu nikdy nehľadala? Nepýtala sa na ňu, nikomu nezavolala, aby zistila niečo viac. Nikdy sa nevyrovnala s tým, čo jej vtedy povedala, možno preto ju nehľadala, lebo sa bála, že viac už neunesie. Prečo ju túži nájsť teraz? Veď Rudova zrada ju aj po rokoch bolela rovnako.

Položila telefón, no po chvíľke váhania opäť dvihla slúchadlo a vyťukala synovo číslo.

„Rudko, ahoj, čo porábaš?“

„Pracujem...“

„Si pri počítači?“ netrpezlivo mu skočila do reči a prešla rovno k veci.

„Stalo sa niečo?“

„Nie, kdeže, nič sa nestalo, len hľadám jednu známu.“

„Skúšala si ju vygúgliť?“

„Vieš, že to stále neviem.“

„Mám to urobiť ja?“

„Budeš taký zlatý... Volá sa Emília.“

„A priezvisko?“

„Nepamätám si, ale pracovala v hoteli Európa v Poprade ako recepčná.“

„Mhm, to ju asi nenájdeme. Mám tu hotel Európa, neďaleko centra Popradu...“ myšou otváral jednotlivé odkazy. „Možno tam ešte pracuje,“ uvažoval Rudo nahlas.

„Je tam uvedený nejaký telefón?“

„Je, nadiktujem ti ho?“

„Počkaj...“

Rudo si predstavil mamu, ako beží do kuchyne, počul v slúchadle zahrkotanie prvého šuplíka, vedel, že vyberá blok s perom.

„Môžeš.“

Rudo jej pomaly prečítal číslo za číslom. „Máš?“

„Ďakujem, mám.“

„Nemáš zač, mami, a akú Emíliu vlastne hľadáš?“

„To je dávna historka, raz ti ju rozpoviem.“

Rozlúčili sa.

Soňa okamžite vyťukala číslo hotela a pustila sa do obšírneho vysvetľovania. Čoskoro však zistila, že jej úsilie je márne. Nikto nebol v tom veku, žeby si pamätal nejakú Emíliu či Milku s malým dieťaťom, ktorá tam kedysi pracovala. Hotel prešiel rozsiahlou rekonštrukciou a vymenil sa aj personál.

Sklamaná zložila a vrátila sa k otvorenému kufru. Dôkladne prezrela všetky papiere, doklady, odkazy, listy aj veľký pracovný diár, ale žiadnu zmienku, či odkaz na Emíliu nenašla. Prešla tvár za tvárou na fotografiách z pohrebu, ale každú poznala.

Mohla by zájsť na matriku do Popradu a zistiť, koľko slobodných Emílií v tom období porodilo, lenže dobre vedela, že takúto informáciu sa jej už dnešných časoch nepodarí vydolovať. Zákon o ochrane osobných údajov jej zavrie dvere skôr, než vysvetlí svoju komplikovanú požiadavku.

Siahla pod listy, vzala stočenú stuhu do ruky a vložila si ju do vrecka na svetri. Ostatné veci poukladala späť do kufra. Zavrela ho a zasunula pod posteľ. Možno raz tie oči nájde...

3)

„Vyzeráš hrozne,“ Jana pohladila Evu poruke. Sedeli vkabinete, zapratanom knihami, mapami azošitmi.

„Zavšetko môže ta sprostá Simona. Zakaždým, keď vyslovím jej meno, dôjde mi zle.“

„Je to krava sprievanom vhlave, nerieš ju. Karolovi poprajem úprimnú sústrasť, keď ho stretnem.“

„Neviem, čo mám robiť, neviem, čo mám povedať. Vlastne nie som schopná robiť nič. Doriti! Som zrelá napsychiatriu.“

„Ja to nechápem, Karol nevie, že Simonu pretiahlo pol mesta? Čo mu preskočilo? Okrem toho je vraj tupá ako dláto. Očom sa sňou bude rozprávať?“

„Očom? To je jedno,“ Eva mykla plecom. „Kikiríki, kotkodák, hlavne, že ho bude poslúchať. Chlapi múdre ženy nepotrebujú.“

„Stavím sa, že domesiaca sa bude chcieť ktebe vrátiť.“

„Pochybujem, že sa kumne vráti. Keby predsa len, tak si môžeš byť istá, že ho potom pošlem dozadku zasa ja.“

„Ale až posexe narozlúčku, nech vie, čo stratil,“ zasmiala sa Jana.

„Nemám chuť žartovať, Jani,“ povzdychla si Eva.

„Itak nechápem, ako si mohla byť taká krátkozraká aprehliadnuť, že sa niečo deje. Musela si si všimnúť, že Simona poňom ide. Nehovor mi, že si naňom nič nezbadala. Čo milovanie? Nezanedbával ťa, skúšal dačo nové?“

„Nič som si nevšimla. Absolútne nič, asi neviem čítať signály. Vzťah sním premňa veľa znamenal, brala som ho vážne. Simonu som občas stretla, áno, pozerala namňa dajako čudne, ale jej pohľad mi nič nehovoril. Nerozmýšľala som nadňou. Som trúba, Jani, ani teraz neviem naKarola prestať myslieť. Stále to vhlave rozoberám, obviňujem sa, že som mohla niečo urobiť. Ide ma poraziť, ale vjednom kuse si predstavujem, čo asi tak robí, čo má oblečené, čo jedol, kde asi je, či je sňou, či sa sňou olizuje, či jej tiež bozkáva jamku podhrdlom,“ Eva si utrápene ukryla hlavu dodlaní.

„Evulka,“ Jana ju súcitne pohladila pochrbte. „Nepoddávaj sa žiaľu, ublížiš si.“

„Bolí to, Jani.“

„Vieš, čo je nabolesti dobré? Vždy prejde. Aj táto prejde, moja. Prebolí azas bude dobre.“

„Viem, že máš pravdu, ale je to ťažké.“

„Nepokúšala si sa ho presvedčiť, zabojovať?“

„Aby som bola úprimná, vtej chvíli mi to vôbec nenapadlo, bola som zmätená. Keby si ho videla. Tragéd! Vraj je to jeho chyba. Keď to hodnotím teraz, sodstupom času, asi by som nič neurobila inak. Prosiť by som nedokázala, nie som nejaká ufňukaná puča, aby som sa mu hádzala okolo nôh askučala, kým si Karolko bude honiť svoje ego. Trpím, ale podlizovať sa mu nebudem. To teda nie! Ponociach nespím, strašne mi chýba, život bezneho je nafigu, ale prosiť ho nepôjdem. Avieš čo, Jani,“ Eva sa vystrela apoutierala si tvár, „nemienim viac nariekať, dosť! Tráviť dni oplakávaním, čo som stým debilom stratila, či mohla ešte zažiť, je márnenie času,“ vyriekla rozhodne, ale vočiach sa jej opäť zaleskli slzy.

„Tak sa mi páčiš!“ zasmiala sa Jana. „Príď dnes večer knám, dáme si pohár vínka.“

„Niekedy inokedy,“ odmietla Eva. „Vieš, neuraz sa, je to hrozné, ale všetko mi lezie nanervy. Nezachráni to ani pohár vína stebou atvojím úžasným manželom. Máte vlastné problémy, nepotrebujete počúvať ešte aj tie moje.“

„Tak to zmeň,“ povzbudila ju Jana. „Vypadni niekam nadovolenku. Potrebuješ zmenu, vidieť iné ksichty.“

„Ačo potom? Zasa sa vrátim dotejto nory adočista tu skysnem. Už som vovekovej kategórii stará dievka, zučiteľovania ešte aj snervami vriti. Nakoniec budem chovať mačky, hltať xanax aani potme ma nikto nepretiahne. Jediný kvalitný vzťah ma čaká len sfľašou šumivého.“

„No,“ zasmiala sa Jana, „taký Hubert De Luxe vie potešiť.“

„Doriti, doriti,“ Eva zaťala päste. „Ešte predniekoľkými dňami som bola spokojná ašťastná, adnes je všetko inak.“

„Vidíš to priveľmi čierno-bielo. Karol nie je jediný chlap nasvete. Začni čo najskôr znova žiť. Nájdi si iného,“ chlácholila ju Jana.

„Kde? Tu?“ Eva bezradne hodila rukou. „Tu sa dá iba zrútiť!“ vyriekla teatrálne.

„Skús internet.“

Eva pokrútila hlavou. „Zúfalka, dvadsaťdeväť, smierami sto – sedemdesiat – sto hľadá chlapa, ktorý si ju zavesí nakrk. Už len tá predstava ma desí. Každému dôjde, že mi vušiach vrieska alarm – ašpirantka navydaj! Hú, hú,“ zatiahla.

„To sa mi uľavilo,“ podotkla Eva ironicky, „tridsať mám voktóbri.“