Hamlet (ukážka)
Date: 2016-05-26T22:00:00+00:00
Description: Takto premýšľa sám nad sebou dánsky princ Hamlet v hre, ktorá je aktuálna vždy, keď je čas vykĺbený - a kedy vykĺbený nebol? Básnickú hru
Publisher: Ikar

William Shakespeare

Hamlet

Introduction, Translation, Epilogue and Commentary

© 2006 by Ľubomír Feldek

Cover design © 2006 by Peter Uchnár

Slovak edition © 2006, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu Hamlet

(The Arden Shakespeare, London 1985)

preložil a sprievodné texty napísal Ľubomír Feldek.

Redigovala Oľga Ruppeldtová.

Návrh obálky Viera Fabianová.

Ilustrácia na obálke Peter Uchnár.

Technická redaktorka Elena Benková.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011
ako svoju 63. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2540-4

SHAKESPEAROVO DIELO

Približný dátum vzniku

HRY

Prvé vydanie

Pred rokom 1594 | HENRICH VI. (HENRY VI) tri časti | fólio 1623
| RICHARD III. | 1597
| TITUS ANDRONICUS | 1594

MÁRNA SNAHA LÁSKY (LOVE’S LABOUR’S LOST)

1598

DVAJA VERONSKÍ ŠĽACHTICI (THE TWO GENTLEMEN OF VERONA)

fólio

KOMÉDIA OMYLOV (THE COMEDY OF ERRORS)

fólio

SKROTENIE ČERTICE (THE TAMING OF THE SHREW)

fólio

1594 – 1597

ROMEO A JÚLIA (ROMEO AND JULIET)

(pirátske vydanie 1597)

1599

SEN SVÄTOJÁNSKEJ NOCI (A MIDSUMMER NIGHT’S DREAM)

1600

| RICHARD II. | 1597
| KRÁĽ JÁN (KING JOHN) | fólio

BENÁTSKY KUPEC (THE MERCHANT OF VENICE)

1600

1597 – 1600 | HENRICH IV. (HENRY IV) prvá časť | 1598
| HENRICH IV. (HENRY IV) druhá časť | 1600
| HENRICH V. (HENRY V) (pirátske vydanie 1600) | fólio

VEĽA KRIKU PRE NIČ (MUCH ADO ABOUT NOTHING)

1600

VESELÉ PANIE Z WINDSORU (THE MERRY WIVES OF WINDSOR)

(pirátske vydanie 1602)

fólio

| AKO SA VÁM PÁČI (AS YOU LIKE IT) | fólio
| IULIUS CAESAR (JULIUS CAESAR) | fólio

TROILOS A KRESSIDA (TROILUS AND CRESSIDA)

1609

1601 – 1608 | HAMLET (pirátske vydanie 1603) | 1604
| TROJKRÁĽOVÝ VEČER (TWELFTH NIGHT) | fólio
| OKO ZA OKO (MEASURE FOR MEASURE) | fólio

KONIEC VŠETKO NAPRAVÍ (ALL’S WELL THAT ENDS WELL)

fólio

| OTHELLO | 1622
| KRÁĽ LEAR (KING LEAR) | 1608
| MACBETH | fólio
| TIMON ATÉNSKY (TIMON OF ATHENS) | fólio

ANTONIUS A KLEOPATRA (ANTONY AND CLEOPATRA)

fólio

| CORIOLANUS | fólio
Po roku 1608 | PERIKLES (PERICLES ) (vynechané z fólia) | 1609
| CYMBELINE | fólio
| ZIMNÁ ROZPRÁVKA (THE WINTER’S TALE) | fólio
| BÚRKA (THE TEMPEST) | fólio
| HENRICH VIII. (HENRY VIII) | fólio

DVAJA URODZENÍ PRÍBUZNÍ (THE TWO NOBLE KINSMEN) (v spolupráci
s Johnom Fletcherom, vynechané z fólia)

1634

| BÁSNE |

Dátum vzniku

neznámy

VENUŠA A ADONIS (VENUS AND ADONIS)

1593

ZNÁSILNENIE LUKRÉCIE (THE RAPE OF LUCRECE)

1594

| SONETY (SONNETS) | 1609
| MILENKIN NÁREK (A LOVER’S COMPLAINT) | 1609

FÉNIX A HRDLIČKA (THE PHOENIX AND THE TURTLE)

1601

O WILLIAMOVI SHAKESPEAROVI

William Shakespeare sa narodil v „srdci Anglicka“, v Stratforde-upon-Avon, ako najstarší syn Johna Shakespeara a Mary Ardenovej. Jeho ctitelia sa utvrdzujú v presvedčení, že to bolo 23. apríla 1564, v deň svätého Juraja, patróna Anglicka, keď podľa miestnej pranostiky sa rok čo rok rozospieva prvý stratfordský slávik. Faktom však ostáva, že presne poznáme iba dátum, keď ho – 26. apríla – pokrstili. Jeho otec, povolaním garbiar a rukavičkár, patril k najvplyvnejším občanom Stratfordu. Matka bola dcéra Roberta Ardena z Wilmcote.

V decembri 1582 sa Shakespeare oženil s Anne Hathawayovou, dcérou farmára zo Shottery neďaleko Stratfordu. Bola od neho o osem rokov staršia. Ich prvé dieťa Susannu pokrstili 6. mája 1583 a dvojčatá Hamneta a Judith 22. februára 1585.

Inak o tomto stratfordskom období Shakespearovho života vieme málo. Traduje sa, že bol istý čas učiteľom. Iná legenda hovorí, že musel utiecť z rodného mesta, pretože pytliačil a dostal sa do nemilosti miestneho zemepána sira Thomasa Lucyho.

Až dvadsaťosemročný Shakespeare začína po sebe zanechávať viacej stôp.

Vieme, že opustil rodinný kozub a dal sa k divadlu, pretože v marci 1592 sa už hrala v londýnskom divadle Rose (Ruža) hra Harry VI  – čo bola zrejme prvá časť Henricha VI.

V jeseni 1592 spisovateľ Robert Greene varoval v posmrtne publikovanom pamflete pred kýmsi, kto si namýšľa, že sa môže stať jediným scénotrasom v krajine. To the only Shake-scene in a country je zrejmá narážka na Shakespearovo priezvisko – prvá zmienka o našom dramatikovi, ktorý už od začiatku svojej kariéry budí žiarlivú pozornosť.

Viac však v nasledujúcich rokoch na seba upozornil ako básnik. V roku 1593 publikuje básnickú skladbu Venuša a Adonis, ktorá sa v krátkom čase dočkala deviatich vydaní, a v máji 1594 vychádza jeho druhá básnická skladba Znásilnenie Lukrécie. Obe sú venované grófovi Southamptonovi. To, že Shakespeare dočasne uprednostňoval poéziu, súviselo iste aj s tým, že morová epidémia obmedzila činnosť divadiel.

V jeseni 1594, keď bolo po epidémii, znovu sa utvárajú divadelné súbory.

Shakespeare, člen aj podielnik Lord Chamberlain's Men (Spoločnosti lorda komorníka), vtedy už vyniká nielen ako herec, ale aj ako dramatik. Je už autorom trojdielnej hry Henrich VI. a nasledujú Richard III., Titus Andronicus, Dvaja veronskí šľachtici, Márna snaha lásky, Komédia omylov a Skrotenie čertice.

Čoskoro potom vychádza spod jeho pera aj „najsmutnejší príbeh všetkých čias“ – hra Romeo a Júlia. O ďalšie úspechy sa mu postarajú hry Sen svätojánskej noci, Richard II. a Benátsky kupec.

V roku 1596 zomrel Shakespearov syn Hamnet. Aj keď sa zdá, že Shakespeare nebol stvorený pre rodinný život, shakespearovskí bádatelia sa domnievajú, že ho k rodine stále viazalo silné puto a – hoci sa za jeho čias museli rodičia vyrovnávať so smrťou detí častejšie než my – smrť 11-ročného dieťaťa ho hlboko zasiahla: stopy tohto zážitku sa dajú nájsť aj v jeho diele.

Dvojdielnu hru Henrich IV. píše Shakespeare v rokoch 1597 – 1598.

V roku 1597 sa jeho herecká spoločnosť, v súvise s problémami okolo divadla Theatre (Divadlo), sťahuje o dom ďalej – do divadla Curtain Theatre (Dvorec).

Na Vianoce 1598 dôjde k rekordne rýchlej demontáži divadla Theatre. Na južnom brehu Temže má do pol roka vzniknúť nové divadlo: bude sa volať Globe (Zemeguľa) a Shakespeare bude jeho spoluvlastníkom.

Je to teda už zámožný muž, o čom svedčí aj fakt, že v roku 1596 kúpil New Place (Nové sídlo), veľký dom v centre rodného Stratfordu.

V tom čase jeho najpopulárnejšie hry už začínajú vychádzať aj tlačou. Niekedy sú to i tzv. pirátske vydania, publikované bez autorovho súhlasu.

Krátko pred otvorením divadla Globe završuje Shakespeare cyklus hier o „vojne ruží“ hrou Henrich V. Nasledujú hry Ako sa vám páči, Iulius Caesar, Troilos a Kressida, Veselé panie z Windsoru, Hamlet a Trojkráľový večer.

24. marca 1603 umiera kráľovná Alžbeta a končí sa tudorovská éra. Na trón nastupuje Jakub I. z rodu Stuartovcov, ale divadlo má aj naďalej dostatok oficiálnej priazne. Jakub I. dokonca prijíma Shakespearov súbor do kráľovských služieb: odteraz sa budú volať King's Men (Kráľova spoločnosť) a často budú účinkovať priamo na kráľovskom dvore.

Z tohto obdobia pochádzajú Shakespearove komédie Koniec všetko napraví a Oko za oko, po ktorých nasledovali tragédie Othello, Macbeth a Kráľ Lear. Dva razy sa ešte Shakespeare vrátil aj k antike: v hrách Antonius a Kleopatra a Coriolanus.

Od roku 1608 však už píše menej. Spomeňme najmä hry Perikles, Cymbeline, Zimná rozprávka, Búrka a Henrich VIII. Prosperov epilóg v Búrke, ktorý odznel v roku 1611 aj na kráľovskom dvore, niektorí bádatelia pokladajú za Shakespearovu rozlúčku s divadlom. Vie sa však, že ešte spolupracoval s Johnom Fletcherom (1579 – 1625) na niekoľkých hrách pre divadlo Blackfriars (U Čiernych bratov), otvorené v roku 1608 ako druhá scéna King's Men.

Na posledné štyri roky života sa Shakespeare uchýlil do Stratfordu-upon-Avon. Dôvody jeho utiahnutosti v tomto období sú nejasné. Vyskytli sa aj dohady, že bol zranený a zohavený pri požiari divadla Globe (29. júna 1613), a preto sa už ani nepodieľa finančne na jeho obnove. Zdá sa, že svoje spoluvlastnícke podiely v oboch scénach predal – vysvetľovalo by to, prečo sa o nich nezmieňuje v testamente. Testament diktuje 25. marca 1616. Najštedrejší je k rodine staršej dcéry, vydatej za lekára Johna Halla. Manželka mala zdediť iba druhú najlepšiu posteľ.

Ďalšie nepotvrdené dohady hovoria, že Shakespeare žil v ústraní aj preto, lebo sa niečoho alebo niekoho obával. Bol ťažko chorý? Nie je vraj vylúčené ani to, že zomrel na následky otravy.

V každom prípade je pravdepodobné, že svoju smrť očakával, pretože zomrel vo svojom rodnom meste krátko po nadiktovaní testamentu – 23. apríla 1616.

Jeho smrti vraj mohla predchádzať bujará oslava narodenín s priateľmi Michaelom Draytonom a Benom Jonsonom. Keby bol Shakespeare abstinent, ťažko by vytvoril také skvelé postavy pijanov, ako boli páni Toby Belch a Andrew Aguecheek v Trojkráľovom večere alebo Falstaff – tak či tak musíme aj túto historku zaradiť iba medzi shakespearovské legendy.

Pochovaný je v priestore pred hlavným oltárom Kostola Svätej Trojice. Na náhrobnom kameni – kópii, ktorá v polovici 18. storočia nahradila originál – je vytesaný epitaf:

Good friend, for Jesus' sake forbear

To dig the dust enclosed here.

Blest be the man that spares these stones

And curst be he that moves my bones.

Priateľ môj, pre Kristove rany, nevykop
nikdy prach, ktorý skrýva tento hrob.

Kto kameň zachová, nech Boh ho omilostí,
a nech je prekliaty, kto pohne moje kosti.

Každý, kto navštívi tento hrob, si na ňom všimne čerstvé kvety – ustavične ich tam kladú obdivovatelia Shakespearovho umenia z celého sveta. Busta vo výklenku na severnej stene, ktorú sem umiestnili čoskoro po jeho smrti, nám – azda – prezrádza jeho podobu. Shakespeare človek zostáva postavou dosť záhadnou. Zachovalo sa po ňom iba pár záznamov v matrikách a iných úradných dokumentoch, pár riadkov rukopisu a niekoľko podpisov na obchodných zmluvách. Práve to sú oporné body striedmej chronológie jeho životopisu. Jeho nezničiteľnou stopou je predovšetkým jeho dielo.

O ALŽBETÍNSKOM DIVADLE

Začiatok éry alžbetínskeho divadla sa najčastejšie spája s otvorením prvého verejného divadla – bolo to Theatre (Divadlo, 1576 – 1598). Postavil ho herec (pôvodným povolaním tesár) James Burbage za hradbami mesta medzi Finsbury Fields a cestou z Bishopsgate do Shoreditch Church. Bolo to mimo právomoci londýnskej mestskej rady a tým činom divadelní umelci nadobudli ešte väčšiu slobodu, než im dávala licencia kráľovnej Alžbety. Dobrá myšlienka mala nasledovníkov – a v Londýne začali vznikať ďalšie divadlá: napríklad Curtain Theatre (Dvorec, 1577 – 1625) alebo Rose Theatre (Ruža, 1587 – 1606). Keďže alžbetínske divadlo nepoznalo oponu, nie je preklad názvu divadla Curtain Theatre taký jednoduchý, ako sa na prvý pohľad zdá. Náš preklad sa opiera o teóriu, že názov divadla bol odvodený od jeho architektúry. V odbornej literatúre sa však vyskytujú aj preklady Medzivalie, Na valoch – tie vychádzajú z názoru, že názov divadla sa vzťahuje na miesto, kde stálo.

Alžbetínske herecké spoločnosti, zvyknuté hrať na rôznych javiskách, tak na nádvorí niektorého šľachtického sídla ako v hostinci, sa konečne dožili aj domovských scén. Hereckú spoločnosť tvorilo zvyčajne 10 až 15 dospelých hercov – všetci bývali jej členmi a väčšinou aj podielnikmi. K nim patrili ešte traja-štyria chlapci a pár platených sluhov. Najslávnejšiu hereckú spoločnosť Lord Chamberlain's Men (Spoločnosť lorda komorníka), ktorej členom i podielnikom bol aj Shakespeare, viedol Richard Burbage, syn Jamesa Burbagea. S jeho menom je spojené aj divadlo Globe (Zemeguľa, 1599 – 1613 a po požiari 1614 – 1644), ktoré postavil (asi pre 3 000 divákov) z materiálu demontovaného divadla Theatre. Pre Richarda Burbagea písal Shakespeare svoje najväčšie tragické úlohy. Dôležitým členom spoločnosti bol aj clown. Od roku 1594 do roku 1600 bol klaunom spoločnosti Will Kempe (napríklad v hre Romeo a Júlia hral Petra), potom ho vystriedal Robert Armin. Šancu dostať sa na alžbetínske javisko však nemala nijaká žena – všetky ženské úlohy hrali muži.

Shakespeare napísal väčšinu hier pre verejné divadlo. Divadlá boli zvyčajne kruhové alebo polygonálne, s priemerom zhruba od 20 do 30 metrov. Spravidla tri podlažia galérií mávali výhľad na dvor alebo parter pod holým nebom. Nad javiskom alebo vedľa neho boli aj lóže pre lepších divákov. Vyvýšené javisko vybiehalo do nezastrešeného hľadiska, aby mali herci kontakt s publikom. Zadnú stenu s dvoma dverami a k nej priľahlú časť javiska i galérie chránila trstinová strecha – po požiaroch dostávala prednosť šindľová. Strecha, ktorú uprostred niesli dva oporné stĺpy, mala ešte nadstavbu so strojovňou, nad ktorou – keď sa hralo – viala zástava divadla. Za zadnou stenou boli šatne. Podľa potreby hralo všetko, čo tvorilo stavbu divadla. Alžbetínske divadlo bolo predovšetkým divadlom básnika a herca – nepotrebovalo teda kulisy. Konkrétne orientačné informácie obsahoval text, na javisku bolo podstatné iba to najvšeobecnejšie vpravo a vľavo, hore a dole, vzadu a vpredu. A podľa potreby sa nachádzali postavy raz vonku a raz dnu, alebo vonku aj dnu súčasne. Neskorších editorov to vyrušovalo a podsúvali knižne vydávanému Shakespearovi presnejšie situačné údaje („na ulici“, „vyšplhá sa na múr a zoskočí do záhrady“, a pod.). Moderná edičná prax sa však usiluje pridŕžať čo najviac shakespearovského východiska. Najväčší básnik divadla, ktorý vie niekoľkými slovami hravo postaviť aj zrúcať akúkoľvek javiskovú ilúziu, nepotrebuje našu dodatočnú pomoc.

Pri pohľade na drevorytinu R. J. Beedhama na s. 10, na ktorej je zobrazené divadlo Globe podľa rekonštrukcie J. C. Adamsa, si každý čitateľ môže predstaviť, v akých situáciách sa pohybovali alžbetínski herci.

V súlade s tým prekladáme aj slovo enter slovom vystúpiť. Lepšie to zodpovedá nástupu postáv na vysunuté shakespearovské javisko. (K iluzívnejšiemu javisku inklinujúci prekladatelia majú radšej slovo vstúpiť.) Z rovnakej príčiny scene prekladáme ako výstup. To slovo sa kedysi u nás bežne používalo, až neskôr ho nahradilo slovo obraz. Vraciame sa k nemu, veď pre Shakespeara je ako stvorené – no slúži nám len na označenie editorských prínosov v zátvorkách. Shakespeare sa ani s problémom členenia svojich hier veľmi netrápil a popri slove enter vystačil väčšinou so slovíčkami exit (odíde) alebo exeunt (odídu). Dôslednejšie členenie na dejstvá a výstupy sa objavuje až v neskorších knižných vydaniach.

O HRE HAMLET

Aj v tejto dráme ostáva Shakespeare verný svojmu zvyku situovať príbeh hry mimo Anglicka: dejiskom je tentoraz Dánsko. Prapôvodný inšpiračný zdroj: Saxo Grammaticus (1150 – 1220) a jeho Príbeh jutského princa Amleta. Už tu nájdeme mená Amlet a Geruta – k Shakespearovi však táto dánska inšpirácia priputovala prostredníctvom prekladov.

Vo francúzštine Saxovu kroniku spracoval François de Belleforest v piatom zväzku svojich Tragických príbehov (Histoires tragiques, 1570), v anglickom preklade vyšli v rokoch 1559 –1582. Pozoruhodný je aj ďalší samostatný anglický preklad Príbehu Hamleta (The Hystorie of Hamlet, 1608). Podľa bádateľov Belleforestov anonymný prekladateľ musel roku 1608 už poznať aj Shakespearovu hru: preberá z nej napríklad scénu, v ktorej Hamlet prebodne za gobelínom skrytého Polonia.

Shakespeare však nebol prvý, kto uviedol Hamletov príbeh na javisko. Philip Henslowe sa vo svojom denníku zmieňuje, že už roku 1594 sa hrala podobná hra v Divadle v Shoreditch – nemeckí vedci jej v 19. storočí dali meno UrHamlet. Spisovateľ Thomas Lodge, ktorý takisto zaznamenal jej inscenáciu v knihe Bieda rozumu a šialenstvo sveta (Wit's Misery and the World's Madness,1596), hovorí aj o postave Ducha, ktorá sa nevyskytuje u Belleforesta. To znamená, že Shakespeare poznal aj Ur-Hamleta.

Okrem epických a dramatických prameňov sa treba zmieniť aj o filozofických. Najmä Hamletove monológy nesú zreteľné stopy Shakespearových obľúbených autorov a diel – Erazmovej Chvály bláznovstva a Montaignových esejí.

No ako zvyčajne – nič to neuberá z veľkosti Shakespearovho básnického výkonu a jeho Hamlet si právom vyslúžil prezývku hra hier.

Bádatelia vynaložili veľa úsilia aj na to, aby zistili, kedy hra vznikla a kedy ju uviedli – s väčším úspechom sa im podarilo vymedziť pravdepodobný čas jej vzniku.

Polonius na jednom mieste hovorí: „Hral som Iulia Caesara. Zabili ma na Kapitole. Zavraždil ma Brutus.“ A Hamlet mu odpovedá: „To bolo od neho brutálne – zabiť taký kapitálny kus.“Z týchto dvoch replík si vieme predstaviť nielen to, akým zábavným spôsobom v divadle Globe nadväzovala jedna inscenácia na druhú, ale nadobúdame aj istotu, že Shakespeare nemohol Hamleta napísať skôr ako ku koncu roku 1599. Zachoval sa totiž údaj, že 21. septembra 1599 videl predstavenie hry Iulius Caesar v znovupostavenom divadle Globe švajčiarsky cestovateľ Thomas Platter – a vieme aj to, že prebodnutého Iulia Caesara hral herec John Heminges, ktorý neskôr, v Hamletovi, odišiel zo sveta podobným spôsobom v úlohe Polonia. Slávny tragéd Richard Burbage bol zase v oboch hrách – raz ako Brutus a raz ako Hamlet – Hemingesovým katom.

Takisto vieme určiť najneskorší dátum vzniku hry. Istý Gabriel Harvey nám zanechal písomnú poznámku, v ktorej hovorí súčasne o hre Hamlet aj o grófovi z Essexu – a o oboch hovorí v prítomnom čase. To znamená, že vo chvíli, keď už bol na svete Hamlet, gróf z Essexu ešte žil. Essexa popravili 25. februára 1601 – Hamlet teda nemohol vzniknúť neskôr. Všetci bádatelia sa zhodujú v názore, že Shakespeare hru písal v priebehu roku 1600 a dokončil ju na začiatku roku 1601.

No aj keď určite išlo o úspešnú hru, nezachovali sa nám nijaké údaje o jej realizácii v divadle Globe. Prvé správy o jej inscenáciách pochádzajú až z lodného denníka kapitána Williama Keelinga, podľa ktorého sa dva razy hrala na palube lode The Dragon (Drak) – 5. septembra 1607 a 31. marca 1608.

26. júla 1602 dal James Roberts zaevidovať do Nakladateľského registra „knihu nazvanú Pomsta Hamleta, dánskeho princa, ako ju nedávno zahrala Spoločnosť lorda komorníka“.

Najdôležitejšie prvé tri knižné vydania, ku ktorým sa vracajú všetci neskorší editori, sú tieto:

1. Q 1, čiže tzv. prvé kvarto, ktoré vyšlo roku 1603 a bolo to pirátske vydanie.

Malo iba 2 154 riadkov, poprehadzované výstupy a skomolené texty. Polonius sa v tomto vydaní volá Corambis. Bádatelia usudzujú, že je to záznam spamäti, ktorý urobil a ukoristil herec, hrajúci pravdepodobne v pôvodnej inscenácii Marcella – najmä repliky tejto menšej postavy si totiž neznámy páchateľ, ktorý vydal Q 1, pamätal presne. I napriek pochybným kvalitám Q 1 si bádatelia aj toto vydanie všímajú: „Marcellus“ si totiž okrem svojho partu pamätal dobre aj scénické pokyny.

2. Q 2, čiže tzv. druhé kvarto, ktorého výtlačky majú vročenie 1604 – 1605.

Predpokladá sa, že sa tlačilo podľa pôvodného Shakespearovho rukopisu – zle čitateľného nečistopisu, ktorý neobsahoval nijaké scénické poznámky. Q 2 malo 3 677 riadkov.

3. F, čiže fóliové vydanie 36 hier z roku 1623. Toto vydanie (ktorého východiskom bolo zrejme Q 2) má povesť najautentickejšej správy o tej podobe hry, v akej ju pravdepodobne uvádzali. Obsahuje 3 535 riadkov, sú v ňom teda aj škrty (tie sa dnes doplňujú z druhého kvarta) a niekoľko veršov oproti druhému kvartu navyše. Škrty pokladajú bádatelia za pozoruhodné – nikde totiž neporušujú zmysel, rytmus ani blankvers, a tak môže byť oprávnený aj názor, že ich urobil sám Shakespeare. Nebol dôvod, aby náš preklad škrty do slabiky presne kopíroval. Kto sa chce škrtmi zaoberať bližšie, môže siahnuť po origináli s číslovanými riadkami. Vo fóliu boli škrtnuté v I/1 riadky 111 – 118, v I/4 riadky 17 – 38 a 75 – 78, v III/2 riadky 166 – 167 a 213 – 214, v III/4 riadky 71 – 76, 78 – 81, 163 – 167, 169 – 172 a 204 – 212, v IV/1 riadky 4 a 41 – 44, v IV/5 slová „and now behold“ v 76. riadku, v IV/7 riadky 99 – 101 a 113 – 122 a napokon v V/2 riadky 106 – 134. Počet škrtov je primalý na to, aby ich mohlo odôvodniť tempo inscenácie. Ich dôvod treba hľadať skôr v obsahu. Hneď na začiatku je škrtnutá pasáž, kde Horatio spomína „zlovestné znamenie pre dánsky štát“. Ďalší škrt nasledoval po Horatiovej otázke „To je tu zvykom?“, ktorá dávala Hamletovi príležitosť kritizovať Dánsko. Aktuálne asociácie iste vyvolávalo aj v III/4 škrtnuté dvojveršie „Musím byť krutý, keď chcem slúžiť dobru. / Zlý začiatok má ešte horšiu dohru“. Škrtnuté boli aj niektoré Hamletove rady matke. V IV/1 bola v závere Claudiovej repliky škrtnutá pasáž o klebete, ktorá „letí svetom ako delová guľa“, v IV/7 pasáž o dobre, ktoré „zomrie na vlastnú veľkosť“, a výrečné sú aj škrty v dialógu Hamleta s Osricom v V/2 – za obeť im padli posmešky o „dokonale urodzených pánoch“.

Stretneme sa však aj s opačným prípadom. V II/2 riadky 239 – 269 chýbajú v kvarte a nájdeme ich až vo fóliu. Ich obsah je takisto pozoruhodný: je to pasáž, ktorá sa začína Hamletovou otázkou: „Dovoľte, aby som sa vás rovno opýtal. Čím ste sa to zavďačili Štastene, priatelia, že vás poslala do tohto žalára?“ Inak však doplnky vo fóliu tvoria väčšinou len herecké dodatky, zvolania za scénou, a pod. Harold Jenkins ich uvádza len v poznámkovom aparáte.

Zopár prínosov v dnešnej podobe hry vzniklo aj vďaka tomu, že vydavatelia v nej hľadali aristotelovské zásady. Takto napríklad vzniklo IV. dejstvo (v kvartovom vydaní z roku 1676) – Harold Jenkins to nepokladá za najlepší nápad, lebo prvý výstup IV. dejstva je plynulým pokračovaním posledného výstupu III. dejstva. Zaužívalo sa to však a moderní bádatelia s tým už nehýbu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

SHAKESPEAROVO DIELO

O WILLIAMOVI SHAKESPEAROVI

O ALŽBETÍNSKOM DIVADLE

O HRE HAMLET

PRVÉ DEJSTVO

DRUHÉ DEJSTVO

TRETIE DEJSTVO

ŠTVRTÉ DEJSTVO

PIATE DEJSTVO

POZNÁMKY