Start

Andrea Coddington

ŽIDOVKA

Text © Andrea Coddington 2010

Jacket design © by Viera Fabianová 2010

Jacket photo © Blanka Gaka Sadílková 2010

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Redigoval Peter Mišák.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 35. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2535-0

Na pamiatku našim milovaným

in memoriam

I. 
SVIATOK SVIATKOV

Porubka pri Sobranciach, Československo, jeseň 1961

Zbožňujem piatky. Odmalička som ich milovala a želala si, aby sa nikdy neskončili. Každú sobotu som sa tešila na ďalší piatok, ktorý bude o týždeň. Piatok je môj deň. Piatok je náš deň. Vždy bol. Najskôr som celkom nerozumela jeho významu, ale bola som detsky úprimne nadšená, pretože sme boli celá rodina spolu. Vždy. Bez výnimky. Naozaj – v zdraví, chorobe, šťastí, nešťastí, v dobrom i v zlom. Piatky boli a sú silnejšie ako my, vždy prvoradé a nadradené. Nedotknuteľné od prstov cudzincov a hluché k hlasom zvonka. Také naše.

Moja mama od rána vypekala, aby sme večer mali plný stôl a mohli už len oddychovať. Pozorovať západ slnka...

Cítili sme spolupatričnosť, ako je zvykom v každej rodine. Teda, v tých našich rodinách.

Keď sme boli so sestrami malé, otec sa s nami maznal. Hrali sme Človeče, čítal nám knihy alebo rozprával o histórii nášho malého, starého národa. Mama sa blahosklonne prizerala spoza šporáka. Kuchyňa bola jej kráľovstvom. Vždy vyupratovaná, koreničky poukladané vedľa bochníka čerstvého chleba, ktorý bol prikrytý malým vyšívaným obrúskom.

Aj mama bola vtedy akási iná. Pokoj z duše jej dávno zobrali, ale zdala sa nám trochu menej napätá a viac sa usmievala. V rámci jej možností. Bola veľmi pekná, tak trpiteľsky spanilo. Nikdy sa nesmiala. Bála sa tešiť. Stále bola v strehu, v nemom napätí...

„Šábes je delikátny dar od Boha,“ hovorievala tajomne.

Veľmi dobre vedela, že ju počúvame so zadržaným dychom a čakáme na pokračovanie rozprávania plného tajomstiev.

„Uctievame si ho a on si uctieva nás,“ zdramatizovala, akoby hovorila – za siedmimi horami a za siedmimi dolami, kde sa piesok lial...

„Nie Židia zachovali šábes, ale šábes zachoval Židov,“ dodal otec.

„Držíme sa ho, opierame sa oň, nech sme kdekoľvek – roztrúsení po svete, utopení v trápení alebo ďakujeme za šťastie.“

„Vlastné, ale aj iných,“ zamyslel sa otec akoby nič.

Bolo na ňom vidno, že na niekoho myslí. Málovravný typ. Veľa nenahovorila nevysvetľoval svoje pohnútky, myšlienky a pocity – ani mame a už vôbec nie nám. Znamenali sme pre neho všetko, teraz to viem. Napriek tomu si vždy našiel čas a miesto aj pre iných. Pomáhal, poradil, požičal – nezištne, len tak. Učil nás pokore nie rečami, ale tým, ako žil.

„Deň, ktorý zasväcujeme Bohu. Sviatok sviatkov.“

Bola som malá. Neposedná a vraj ufrflaná. Taký vetroplach. V podstate mi bolo úplne jedno, čo ich veľavýznamné reči znamenajú. Hlavne, že ma mali radi. Svet bol vtedy iný, možno menej uponáhľaný a trochu jednoduchší, navonok aj nevinný a čistý, a predsa do mňa kopal.

Prečo?

Asi len preto, že mohol.

Alebo preto, že to tak jednoducho je.

Naša obývačka v sedliackom dome v Porubke pri Sobranciach s kreslami a gaučom, malým stolíkom na kávu, vzorovanou maľovkou na stenách, obrazmi a vázou so sušenými kvetmi mi bola bližšia a hmatateľnejšia ako vysnívaný Izrael, o ktorom sme počúvali celé rozprávky. Zdal sa mi len vzdialenou, nepolapiteľnou a hlavne nereálnou krajinou zázrakov.

Domov som utekala pred vonkajším svetom. Nechápala som, prečo sú ľudia v dedine ku mne iní, či sa mi to len zdá, alebo či sa mi naozaj posmievajú.

Odpovede som sa nedočkala. Ani doma, ani vonku. Časom sa však všetko stalo jasnejším a ja trochu odolnejšou.

„Boh stvoril svet za šesť dní a na siedmy oddychoval,“ vysvetľoval nám otec veľmi jednoducho podstatu šábesu.

„Musíme nabrať nové sily, aby sme mohli ďalších šesť dní pracovať?“ spýtala sa moja prostredná sestra Hanka, lebo otcovu klasiku o podstate a stvorení sveta sme počúvali často.

„Presne tak,“ usmiala sa mama.

„Aj keď nie som unavená?“ opýtala sa najstaršia sestra Melánia.

„V živote je veľmi dôležitá rovnováha. Aby si dobre pracovala, musíš aj oddychovať,“ odpovedal otec.

Sám bol veľký pracant a puntičkár. Záležalo mu, aby po ňom zostala dobre odvedená robota, mal zmysel pre detail a od ostatných vyžadoval to isté.

„Mely, ty si pedant. Zdedila si to. Ak vankúš nie je položený presne na milimeter, ako by mal byť, už ho popravuješ,“ podpichla mama.

Narážala tak na očividnú sestrinu podobnosť s otcom.

Z rúry opatrne vybrala jeden pekáč, položila na sporák a vložila do nej ďalší.

„Áno, vlastne stále len upratujem. Možno raz budem len oddychovať...“ uškrnula sa Melánia.

Bola odo mňa o osem rokov staršia.

Niečo ju viditeľne škrelo, ale nevedela, ako začať. Nadychovala sa, otáčala smerom k rodičom, potom sa odvrátila a potom zas.

Trochu nervózne a trochu placho naprávala sedačky na stoličkách, vystierala naškrobený obrus alebo sa len tak tmolila okolo stola. Zohla sa a zdvihla z koberca neviditeľnú smietku. Bola veľmi citlivá. Porcelánová bábika z kvetu makového.

Konečne sa premohla a potichu, trochu priškrteným hlasom začala: „Môžem sa ťa voľačo opýtať, otec?“

„Čo, moja?“ videl, ako sa okúňa, a milým hlasom sa jej prihovoril.

„Prečo šábes oslavujeme len my? Prečo ostatní v dedine chodia do kostola v nedeľu?“

„Lebo my sme Židia a oni nie,“ rozžiarili sa mu oči, ale tvár sprísnela, pretože Melánia vyzývavo vystrčila bradu a vykročila dopredu s krikom: „Ale prečo sme jediní? Prečo práve my?“

„Byť Židom je predsa privilégium,“ odpovedal jej konfrontačne, keď si v rýchlosti jej výčitky neuvedomil, že hovorí s dcérou.

„To určite! Ako prašivým psom!“ vyhŕklo z Melánie a celá sa roztriasla.

Niečo podobné od sestry nikto nečakal.

„Melánia!“ skríkla mama.

„Čo? No, čo?“

„Okamžite sa kroť,“ povedala prísne, zaskočená dcériným slovníkom.

„Nenávidia nás. V celej dedine nás nenávidia! Nikto nás nemá rád,“ rozplakala sa moja najstaršia sestra.

„Zvykneš si a možno sa to časom zmení. A nie sme jediní, to sa ti len zdá. Je nás veľa, aj keď veľmi veľa nás pošlo,“ nemala som najmenšie tušenie, na čo mama naráža.

Mala som vtedy len šesť rokov, Hanka osem a Mely štrnásť.

„Sme iní, a predsa rovnakí. Náš Boh je iný. Tí, ktorí chodia v nedeľu do kostola, majú svojho a my svojho,“ povedal otec o poznanie trpezlivejším tónom.

Bol dobrák. Najradšej by bol, aby každému na svete bolo dobre. Neznášal, ani keď sa susedy hádali cez plot, že sliepky jednej vraj pohrabali hriadky v záhrade druhej. Ak sa trápili jeho dcéry, trápil sa sám.

Mrzeli ho Melániine výčitky a pocit krivdy, ale vedel, že s tým nič neurobí.

Pre ostatných vždy budeme „tí židia“.

„Veď hovoríš, že boh je len jeden,“ pozrela som na otca.

Mala som ho veľmi rada.

Práve sa chystal pomodliť kiduš – slávnostné požehnanie vínom, ktorým privíta šábes. Otec sa modlil po hebrejsky. Vtedy sme boli presvedčené, že hebrejčina nie je skutočná reč, ale len jazyk na modlenie.

„A keby len tí ostatní vedeli, akí sme šťastní, že sme, a s akou radosťou my Židia oslavujeme šábes,“ zdôraznil ešte otec, ktorému bola debata nepríjemná a chcel ju čo najrýchlejšie skončiť.

Na podobnú výmenu názorov s vlastnou dcérou nebol pripravený. Mal rád, keď všetko fungovalo bez zbytočných otázok.

Mely sa však nedala: „Neznášajú nás!“

Čakala som, čo sa stane. Otec pohladkal Melániu po vlasoch a pobozkal na čelo.

Trochu sa začervenala, ale odtiahla sa. „Všetci sú prví po bohu a my sme až...

„Nie sú, Melanka, oni si to len myslia.“

„Už dosť,“ prišla otcovi na pomoc mama, „príde čas, keď raz všetkému porozumiete.“

Typická mama. Klasickými vetami, že sme ešte malé, že raz pochopíme... ukončila výčitky a vysvetľovačky. Nebolo to po prvýkrát.

Mala pravdu.

Raz.

Všetko pochopíme.

„Ale kedy?“ opýtala sa ešte Melánia.

Zápalky v maminých rukách, ktoré znamenali, že ide zapáliť sviečku, boli jasným signálom, že na túto otázku už odpoveď nepríde.

Ani od mamy, ani od otca.

Počas šábesu oslobodzujeme svoje mysle od každodenných starostí, práce, veriteľov, dlhov, problémov, tak ako našich predkov oslobodili od otroctva v starobylom Egypte.

Sme slobodní.

Sme Židia.

Sme národ mnohých národností, sme občania krajiny bez hraníc. Sme zrnko v poli, ale hlboko zakorenené.

Šábes patrí nám.

Boli sme jediná židovská rodina v celej malej kresťanskej dedine. Naši túžobne chceli syna, aby zachoval rod, meno a tradíciu. Hlavne však, aby mal kto za nich po ich smrti odriekať posmrtnú modlitbu – kadiš. To im žiadna dcéra neumožní, na kadiš majú právo iba synovia.

Murphyho zákony fungujú bez ohľadu na čas, v ktorom žijeme, a boha, ku ktorému sa modlíme.

Vtedy sme to volali jednoduchšie: „zákon schválnosti“.

Moji rodičia mali tri dcéry: najstaršiu – krásavicu Melániu, strednú Hanku a mňa, Sofiu – takú malú rebelku.

Mám tmavú pokožku a som trochu impulzívna.

Zvykli hovoriť, že s mojím temperamentom ma cigáni stratili z voza, keď prechádzali poľnou cestou v Porubke. Simona s Jakovom ma našli a urobili dobrý skutok – micvu. Vzali si ma za svoju. Bola som najmladšia a posledná, tak ma na chalana aspoň strihali.

Dlho som nevedela, čo znamená byť Židovkou.

Či ňou byť chcem, či sa s tým človek narodí, či to na mne všetci vidia, alebo ako to vlastne je?

Prečo sme v okolí jediní a prečo je pre nás dôležitejšie byť rodinou židovskou ako byť rodinou vinohradníckou alebo klampiarskou.

Dedina sa pomaly spamätávala z vojny a napriek tomu, že nás postihli neúrodné roky, pamätám sa na relatívne bezstarostné detstvo. Maličké sedliacke domy s prednými kvetinovými záhradkami a zadnými zeleninovými, alebo zemiakovými záhumniami, ktoré od seba oddeľovali aleje ovocných stromov a kde si boli všetci rovní.

Okrem nás.

Mali sme síce rovnaký gazdovský dvor s husami, kačicami, kravami, kozou, studňou a latrínou, ale môj otec sa volal Jakov, a nie Jano, Ďuro alebo Mišo.

Bol Žid.

Bol bohatý, mal vinice, za dedinou role, vo dvore veľkú dielňu a my sme boli Jakovove dievky. Dcéry toho Jakova, boháča, smradľavého Žida, úžerníka...

So židovskou hviezdou som sa narodila. Nemusela som ju mať prišitú na kabáte, ani nalepenú na čele.

Všetci to aj tak vedeli.

Nenávidela som, keď si decká na ulici mysleli, že sa nepozerám, a šuškali si za mojím chrbtom. Odvážnejší na mňa ukazovali prstom, vyplazovali mi jazyk a pokrikovali „smradľavá Židovka“. Bola by som sa radšej pod zem prepadla alebo schovala do kľúčovej dierky. Tak veľmi som sa hanbila a tak veľmi to bolelo.

Boli sme netypická rodina.

Jediná, v dedine s horným a dolným koncom...

Jediná s motorkou. Jakov ju mal už pred vojnou.

A jediná, ktorá sa pred krížom uprostred dediny neprežehnávala.

Teda, až na jeden raz.

Naša Melánia.

Chcela sa začleniť, asimilovať a byť nenápadne nápadnou. Jednou z ostatných. Normálnych, ako ich volala. Išla s kamarátkami zo školy a pred krížom sa tajne prežehnala. Staré baby, ktoré celé dni vysedávali na lavičke, sa na nej smiali, ostatným dievčatám zostalo trápne. Uškŕňali sa na sestru, nevedeli, čo povedať, ako sa tváriť. Ani ona. Nemyslela to zle, len jej to nevyšlo. Klebeta sa domov doniesla rýchlejšie, než stihla prísť Melánia. Chúďa.

Ešte bola len medzi dverami a mama na ňu vyskočila: „To nesmieš!“

„Čo ako?“ zahrala trochu formu.

Herečka z nej nebude. Tvár jej hrala emóciami a hanba sa striedala s čudným pocitom hrdosti. Zakázané ovocie najviac chutí. Je jedno, či je trochu nahnité, nestihlo dozrieť, je červivé alebo ukradnuté zo stromu susedom...

„Veľmi dobre vieš, o čom hovorím,“ pokračovala mama jedným dychom.

„Ale ja som.“

„Žiadne ale...“

„Všetky moje kamarátky, všetci chalani, všetci v dedine sa prežehnávajú.“

„To ma vôbec nezaujíma.“

„Len nezačni svoje staré litánie o pochopení, o tom, ako raz príde čas a podobne,“ Melánia sa nadýchla, že ešte niečo na svoju obranu povie, ale mama jej skočila do reči.

„Nie sme všetci! Už to nikdy, rozumieš ma, nikdy neurob!“ celá očervenela, triasol sa jej hlas aj ruky.

„Mama! Prečo nechodíme v nedeľu do kostola na omšu? Prečo sa nemodlíme Otčenáš? Prečo?“

„Sme židia. Nebudem ti to donekonečna opakovať. Oni majú svoj kríž a tvrdia, že si ho nesú so sebou celý život. Neberieme im ho, Melanka... Musíš im ho nechať, aj to ich prežehnávanie. Už to nikdy neurob,“ povedala hlasom, ktorému sa nikto neodvážil oponovať.

Sestra konečne zatvorila dvere. Prešla okolo mamy, ktorá ju chytila za ruku a pokračovala: „My máme zase svoje, sme v menšine a nejako je to tak zariadené na svete, že sa musíme brániť. Ale nesmieme sa poddať. Si krásne dievča, chcem, aby si bola na seba, na svoju rodinu a na všetko, čím a kým sme, hrdá.“

„No veď práve o to ide.“

„Nemáš sa za čo hanbiť,“ trafila klinček po hlavičke mama.

Melánia sa rozplakala.

Trochu od zlosti, trochu od hanby a trochu od bolesti.

Zľakla sa a poslúchla. Odvtedy vždy, keď sme prechádzali okolo kríža, zaryla oči do zeme a za toho boha sa nepozrela naľavo alebo napravo. Ani pred seba a za seba.

Často vravela, že by sa bola radšej pod zem prepadla. Naši ju už nechali. Aj jej zvesenú hlavu. Vedeli, že raz cez dedinu prejde s odhalenou zlatou Dávidovou hviezdou na tenučkej retiazke, ktorú si teraz skrývala, a bude sa vzpriamene pozerať – ľuďom a krížu do očí.

Po výstupe u nás doma som sa kríža bála. Ako čerta. Alebo ako sa čert bojí kríža.

Neviem, ale veľmi.

Otec vlastnil za dedinou obrovskú vinicu, ktorá, hneď po nás, bola najdôležitejšou súčasťou jeho života. Svojím dobrým vínom bol preslávený po celom okolí. Vinica určovala náš osud.

Rok sa delil na strihanie vinohradu v mrazivom februári, výsadbu mladého viniča na jar, nekonečné okopávanie zhora nadol a zdola nahor, olamovanie zálistkov a viazanie tak do júna, dozeranie na hrozno počas leta a čas bujarý – zber.

Najprv stolové, potom muštové a nakoniec cinober. Celý dom, celé humno voňalo hroznom, burčiakom, vínom, ktoré pekne kvasilo v sudoch, sírilo sa a stáčalo sa do vyleštených fliaš. Jakovovo víno malo veľmi dobrú povesť. Na koštovky chodilo celé blízke aj ďaleké okolie.

Predávalo sa samo. Otec bol naň taký pyšný...

A náš osud?

Kvôli vinici sme neodišli do Ameriky.

Ani do Izraela.

Mama sa ho márne snažila presvedčiť, že by sme mali nasledovať ostatné židovské rodiny a odísť za lepším životom. Odchádzali skoro všetci. V komunistickom Československu nás nečakala ľahká doba. Miliónkrát ho prosila a v hádankách alebo nezrozumiteľnej reči sa odvolávala na šoa.

Stále opakovala, že by sme si zaslúžili trochu lepší život. Že už má zlého dosť a znárodňovanie a normalizácia nás o všetko pripravia. Že komunisti sú rovnako zlí, ako boli nacisti! Možno ešte horší...

Vďačíme im vraj len za to, že nás oslobodili húfne naverbovaní, mladí, červenolíci ruskí tankisti, pretože sa báli despotického Stalina.

Že toto a hento.

Tak veľmi chcela ísť.

Možno utekala len sama pred sebou. Pred svojou minulosťou.

Som po nej, poznám ten pocit.

Keď ma niečo trápi, tiež sadám do lietadla, prenasledovaná či už bolesťou v srdci alebo na duši, to je jedno – a idem preč. Mám problém, neviem, kam z konopí, nepomáhajú dobre mienené rady, tak utekám od svojho tieňa a obrazu v zrkadle. Vždy s nádejou, že sa mi podarí nechať starosť za sebou, alebo sa jej nadobro striasť. A vždy len preto, aby som sa vrátila a zistila, že sú isté veci, ktoré čas vylieči, a sú zasa iné, ktoré budú kvasiť pod povrchom, až kým ich nevyriešim sama. Utiecť pred nimi sa však nedá.

Mama nás napriek otcovmu neoblomnému postoju zobrala do Prahy, kde vybavovala jej vytúžené a vysnívané americké víza. Mohli sme odísť. Mamina sesternica Margaret, ktorá žila v Brooklyne, nám v jednom z balíkov, ktorý bol plný krásnych šiat a rifieľ, poslala pozvanie. Vysťahovanie bolo na dosah. Stačilo sa zobrať a ísť. Aj peniaze sme mali. Sme kočovníci, a ak neutekáme pred zlobou, utekáme za lepším.

Čímkoľvek.

Životom, podmienkami, budúcnosťou, domovinou, to je jedno... migrujeme takto po svete už stáročia. Sme všade.

Otec sa však nedal nahovoriť.

Pre jeho milovanú vinicu vyhrala Porubka.

A tak sme zostali na našom gazdovskom dvore. Videla som, ako mama plakala a on ju chlácholil, že nám bude dobre. Že všetko bude v najlepšom poriadku.

Vinohradu sa nevedel vzdať.

Nie však nadlho.

Začínalo sa práve obdobie zberu hrozna, ktoré sme ako pravá vinárska rodina s napätím očakávali. Úroda bola v ten rok bohatšia. Konečne sa blýskalo na lepšie časy. Doma bolo všetko pripravené, chalani z dediny si išli k Jakovovi privyrobiť a on behal ako s nasoleným zadkom. Nevedel sa dočkať.

Krásne naliate hrozno začínalo oťažievať. Idyla vo vinohrade predznamenávala začiatok burčiakovej sezóny.

Otec zvyčajne hovoril, že s vínom je to ako s kolotočom: „Točíš sa po celý rok.“

Bola skorá jeseň, rok 1961...

Pamätám si to veľmi presne, pretože som začala chodiť do školy. Bola som veľká prváčka.

Vzrušujúce dni sa zmenili na ťaživo čierne, doslova šmahom ruky.

Prišli komunisti a otcovi vinicu zhabali. Zoštátnili. Dostali Jakova a preťali mu tepnu. Jeho kolotoč sa zrazu zastavil. Zostal zatrpknutý a vyčítal si, že neposlúchol mamu s tou Amerikou.

Teraz plakal on: „Simona moja, aj vaj, taký cúrest, také trápenie...“

„Vidíš, aký si tvrdohlavý. Mal si ma počúvnuť. Čo len s nami teraz bude?“

„O rodinu sa postarám, dom nám nezoberú a v rukách mám remeslo. Všetko bude dobré.“

„Bobbemyseh,“ zahriakla ho mama v jidiš s povzdychom, že si zasa vymýšľa rozprávky.

„Prepáč.“

„Ale, nechaj ma na pokoji. Nič nebude dobré. Stratili sme vinicu a ti hovorím, že to je ešte len začiatok. Viem to.“

„Myslíš, že mňa to netrápi?“

„Trápenie nám teraz nepomôže,“ stlmila hlas mama a niečo vzrušene šepkala.

Otec ju upokojoval, ale ona sa tvrdohlavo nedala. Keď odišla spať, ešte dlho sedel v kuchyni, pozeral tupo pred seba, popíjal to svoje víno a hľadal v ňom pravdu.

Asi.

Naši doma často používali jidišské výrazy. Predovšetkým, keď chceli, aby sme im nerozumeli. Čo-to sme však pochytili.

A vtedy sme vedeli, že sa stalo niečo zlé.

Neviem, či otec vo víne našiel pravdu, ale mama doma dupla nohou a nakoniec sme sa predsa len balili.

Moja triedna učiteľka v prvej triede, súdružka Tuleková, si ma veľmi neužila.

V januári sme porubský gazdovský dvor vymenili za dvojizbový byt s kuchynkou, špajzkou a najväčším zázrakom na svete – splachovacím záchodom na ulici Československej armády v meste.

Žiadna Amerika, žiadny Izrael.

Košice!

Hnali sme sa za lepšou budúcnosťou, stabilnejšou prítomnosťou a spolu s mamou utekali pred jej minulosťou.

A ešte niečo.

Boli sme bohatí. Ale aj tvrdohlaví. Teda, otec bol. Peniaze si schovával „doma do ponožky“. Bol jedným z tých, ktorí sa za živý svet nedali nahovoriť, aby peniaze uložili do banky, a tak sme o ne prišli. Vraj o veľa, ale nie o všetko. Celé bohatstvo, ktoré zrazu nemalo žiadnu hodnotu. Peniaze sa stali bezcennými papiermi.

  Včera gelt, dnes bupkes. Z noci do rána nám z majetku nezostalo nič.

Mama netúžila po bohatstve, chcela byť medzi svojimi. Bez vinice, peňazí, bez modlitebne sme boli v Porubke stratení.

Ona najviac.

Domov, kde obaja moji rodičia vyrástli, prestal mať zmysel.

Rodinné klany Naftulovičovcov, Mendelovičovcov, Herškovičovcov, Chajmovičovcov, Jakubovičovcov, Zelmanovičovcov, Itzkovičovcov, Swartzovcov, Kleinmanovcov, Feldmanovcov, Ackermanovcov, Rotmanovcov, Viznerovcov a Weinbergerovcov boli nenávratne preč. Vinica tiež...

Porubskú malú modlitebňu si niekto privlastnil a prerobil na rodinný dom. Kto sa po vojne vrátil živý, zamkol si dedinu na východe Slovenska do trinástej komnaty spomienok. Všetci odišli.

Bol rad na nás. Jakov Maniševič začal baliť nábytok, svoje dcéry a Simonu.

V celom okolí zostal jeden jediný Žid. Starý mládenec Avrumele Gubner zo susednej dediny Koromľa. Samotár. Nikdy sa neoženil, lebo v okolí nebolo jedinej Židovky, neveriacu nechcel, na inú vieru neprestúpil.

V Porubke je centrom dediny kríž, v New Yorku Times Square, v Košiciach Hlavná ulica, v Ríme Piazza Venezia a v Koromli je poznávacím znamením Avrumele. Teda, ten Žid. Ľudia bývali: vedľa Žida, dole pod Židom, hore nad Židom, naproti Židovi...

Keď som ho počas nasledujúcich rokov prišla navštíviť, stále to bola tá istá pesnička. Avrumele zostal v Koromli do konca svojho života.

Dlho som si nevedela zvyknúť na neznámy hluk električky číslo 6, ktorá prechádzala popri bloku, v ktorom bol náš nový byt, na zvuk staromestských hodín, ktoré každú hodinu odbíjali, ruch Námestia maratónca mieru a pokoj parčíka na Moyzesovej ulici.

V Košiciach bola pred vojnou jedna z najväčších a najprominentnejších židovských kehíl. Z vyše 14-tisícovej komunity sme po presťahovaní našli sotva 500 ľudí, ale stále sme mali synagógu, kde sme sa mohli chodiť modliť, kóšer kuchyňu, mäsiara a všetko, čo tvorilo bytie mojej mamy. Znamenalo to pre ňu život, ako pre otca jeho vinica.

Vyfasovala som novú základnú školu na vedľajšej Hviezdoslavovej ulici, nových spolužiakov a súdružku učiteľku Tulejovú. V logike šesťročnej prváčky som si to vysvetlila po svojom. Prvým kritériom na to, aby sa niekto mohol stať učiteľom, bolo jeho meno. Muselo sa začínať na Tule... a dajako sa končiť. Ako Tuleková v Porubke, Tulejová v Košiciach.

S priezviskom Maniševičová – nemám šancu.

Zo šábesu, ktorý je sám osebe veľkou vecou, mama v Košiciach urobila hotové hody. Doma sme vždy mali plný stôl, špajzku, chladničku aj balkón. Trikrát do týždňa chodila na trh, v rade na mandarínky sme museli povinne stáť každá, len aby sme mali. Nič nemohlo vyjsť nazmar.

To by bolo počúvania!

„Keby som len ja v lágri mala čo jesť...“ pri každej príležitosti narážala na koncentračný tábor, ktorý, ako sama hovorievala, prežila zázrakom.

Odvtedy trpela neodbytnou predstavou, strachom, že opäť bude hladovať. Jedlom bola posadnutá.

Už z poloprázdnej chladničky bola nervózna, nakupovala, nosila, varila. Syndróm ako dedičstvo minulosti.

V piatok večer dom premenila na židovské kráľovstvo. Vypekala a vyvárala od skorého rána. Vykrúcala som nosom nad jej „obyčajnými“ orechovými, makovými a čokoládovými závinmi, lebo neboli také dobré ako krémeše, špice, punčáky a dobošky z cukrárne. Dnes by som ich nevymenila za najlahodnejší dezert.

Jej tradičný židovský koláč, zapletaný ako vianočka – chala – rozvoniaval na celý horný koniec Porubky alebo od začiatku Ulice Československej armády až po koniec. Vždy bola taká pyšná, keď jej kysnuté cesto narástlo do polovice rúry.

Tak si ju pamätám.

S rukami pred sebou, v ktorých zvierala pekáč s dozlatista upečenou chalou.

Na trhu kupovala kurčatá, ktoré nosila k židovskému mäsiarovi na Zvonársku, aby ich zarezal. Potom ich doma rituálne kóšerovala. Slávnostne prestretý stôl, pekné taniere, vyupratovaná domácnosť s celými jej dvoma izbami. Mali sme navarené, my so sestrami sme boli na šábes pekne oblečené. Všetko bolo pripravené presne podľa tradície.

Mama tesne pred západom slnka zapálila sviečky na striebornom svietniku a pomodlila sa.

Vždy to robí žena, je to jej privilégiom. Vraj cez plameň sviečky je počas šábesu priamo spojená s Bohom a splní sa jej, čo si želá.

Často navarila náš milovaný šolet – fazuľku s hovädzím mäsom a krúpami. Otec požehnal víno kidušom.

Chalu sme mali položenú na striebornej tácke a prikrytú vyšívaným obrúskom z Izraela. Po jej požehnaní – brache – nám otec každej odkrojil, až potom sme začali večerať. Poznala som ten rituál dokonale.

Decká v škole sa ma vypytovali, prečo u nás v piatok horia sviečky.

Dobiedzali.

Hovorila som, že nám vypadla elektrina.

Asi mi neverili, lebo všetci naokolo elektrinu a svetlo mali. Navyše som nevedela klamať.

Kto vlastne som?

Som Sofia Maniševičová z malej dedinky Porubka pri Sobranciach na východnom Slovensku.

Zjavne moje meno v Košiciach prezrádzalo podrobnosti o mojom pôvode.

Ľudia akoby mali právo ukazovať na mňa prstom, posmievať sa mi, vyplaziť jazyk, nadávať a niekedy si aj odpľuť. Osočovanie bolo ešte horšie ako v Porubke. Chodila som domov zo školy so slzami v očiach, pretože na mňa pokrikovali „smradľavá židovka“.

Ľudia ani sami nevedeli, prečo majú niečo proti židom. Čo to „niečo“ je. A či vlastne niečo majú, alebo musia mať, alebo je to módne, alebo to tak má byť alebo čo.

Takisto je to aj dnes. Celé je to čudné, lebo mnohí si myslia, že ovládame svet, alebo aspoň jeho obchod a financie.

Čo to je? Závisť? Nenávisť? Ľudskosť? Niečo v nás?

Ktovie... Odpovedí je toľko, ako je ľudí na Zemi.

„Rovnakí, a predsa iní...“ spomínala som na otcove slová, keď som stratila prvú najlepšiu kamarátku.

Ildikó. Modrooká blondínka bývala s bratom a rodičmi na našej ulici vo vedľajšom dvore. Presťahovali sa do mesta z maďarskej dediny len krátko pred nami. Boli sme ako jedna, držali sa za ruky, všade sme chodili spolu a v zime, keď nám zamrzol dvor, sme sa na ňom donekonečna korčuľovali. Piruetky, odrážky, nespočetné kolieska a kruhy na ozajstných krasokorčuliarskych ligotavých korčuliach s bielučkými vysoko šnurovacími topánkami.

Až kým...

Ildikina mama podišla k dcére a pošepkala jej čosi do ucha.

Odvtedy sa ma viac moja kamarátka za ruku nechytila.

Nepovedala prečo.

Ani nemusela.

V škole som mala statočného obrancu.

Arpi Ziga. Fešák. No len – Cigáň. Asi mi rozumel, veď aj ja som bola pekná. No len – Židovka.

Keď som prišla do triedy a na tabuli na mňa svietilo bielou kriedou napísané „Sofia je židovka“, stála som tam v nemom úžase, zahanbená a zatrpknutá, so slzami na krajíčku. Arpi sa zdvihol, bez slova nápis zmazal. Odvtedy som s ním sedela v jednej lavici. Prisadla som si tiež bez slova. Mali sme také tiché, tajné, ale veľmi vrúcne porozumenie jeden voči druhému.

Ktovie – možno mali naši pravdu.

Na tom voze, na poľnej ceste v Porubke boli Zigovci, čo ma stratili. Presťahovali sa na Leninovu, dnes Hlavnú ulicu do Košíc a Arpi si v škole našiel svoju stratenú sestru.

Pričasto som si však nerobila starosti a bola som šťastná; veď som mala šesť či sedem rokov. Ako u každého decka tragédie a drámy jedného dňa boli na ďalší deň zabudnuté. Boli však chvíle, keď som sa hnevala na celý svet a trápilo ma, že sa mi posmievajú. Tento pocit neprechádzal, práve naopak, silnel.

Mama ma tíšila, že raz bude dobre, zmierim sa...

Vraj ak si myslím, že mi ktosi ublížil, ešte o bolesti nič neviem a raz príde čas, keď mi všetko porozpráva.

Koniec ukážky