Start

Copyright © Zuzana Šedá 2015

Jacket design © Viera Fabianová 2015

Slovak edition © Ikar 2015

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Úryvok z publikácie William Shakespeare: Hamlet 

(vyd.: Tatran, edícia Čítanie študujúcej mládeže, 1977) prebásnil Jozef Kot.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 833. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4554-9

Venujem sestre.

Náš úmysel je otrok pamäti,

keď vznikne, vzbĺkne, a viac nesvieti,

kým nezrelý je, nemožno ho striasť,

keď dozreje, sám padne ako dážď.

A musíme mať stále v pamäti,

že človek sebe dlhy neplatí.

Ak dačo sľúbi pri vzplanutí vášne,

zabudne na to, len čo vášeň zhasne.

Keď radosť a či smútok prudké sú,

tak sami sebe skazu prinesú.

Kde radosť hýri, smútok najviac bolí,

a stačí málo: vymenia si roly.

Svet nie je večný, osudy sa menia:

i v našej láske môže nastať zmena.

Ktovie, kto koho vodí na povrázku:

či láska osud a či osud lásku.

(William Shakespeare: Hamlet)

Prológ 

VIEDEŇ 
1943

Chvíľu sa obzerala v lesklom výklade. Nenápadne. Tri kroky tam, tri späť. Špičkou topánky ťukla do dlažobnej kocky, ktorá nepatrne prevyšovala ostatné. Kaz na dokonalom povrchu. Ako jej staré topánky. Snažila sa obliecť čo najelegantnejšie, ale lodičky na vysokom opätku nemala. Nikdy. Zbytočné výdavky. Potrebovala pohodlné topánky, a najmä potrebovala topánky pre dcéru. Mala choré nohy, a tak jej doktor predpísal špeciálnu obuv. Nebola lacná, ale mohla byť rada, že predpísal. Mohla byť rada, že ich vôbec prijal. Doktor Stojka. Práve naňho tu čakala. Meškal. No neodvážila sa odísť. Prechádzala sa hore-dolu, hoci Grétka sa už na ňu zrejme pýtala. Pani Ofka jej to nikdy nezabudla pripomenúť, lebo boli také dni, keď sa zdržala v práci.

„Malá sa vás už nevedela dočkať, pani Gallová!“

„Nebojte sa, priplatím vám!“ Adriana sa na susedu zakaždým smutne usmiala a vtisla jej do dlane o niekoľko mincí navyše.

Pani Ofka vyžadovala peniaze ihneď. Ak nezaplatí, nemôže k nej dcéru viac priviesť. Jednoduché. Pani Ofka bola taká. Prísna a neústupná. Celý život sa riadila presnými pravidlami. Jej domácnosť bola ukážkou chladnej dokonalosti. Našťastie, Grétka bolo poslušná a nikdy nerozhadzovala. Vždy sa hrala len s prinesenou hračkou, nikdy nič nerozbila, ani nerozliala. Dopĺňala susedkinu domácnosť ako kompatibilný prvok. Adriana mala niekedy pocit, že dcéra patrí skôr tam, ako do jej neuprataného bytu.

Zahľadela sa na štíhlu vežu kostola. Prerezávala oblohu ako roh jednorožca. Adriana mala vždy pocit, že veža rastie. Akoby sa chcela vymaniť zo zovretia okolitých budov. Mali by v jej blízkosti zbúrať všetky domy. Iba tak by vynikla gotická majestátnosť chrámu. A južná veža by prestala rásť. Konečne by sa upokojila.

Zvrtla sa na opätku. Doktor stál pred ňou. Vysoký čierny výkričník so sivou tvárou a oceľovomodrými očami. Prísna krivka úst sa mu na okamih skrútila dohora.

„Adriana! Prepáčte, že meškám, ale mal som neodkladné povinnosti. Vlastne... Chcel by som vás poprosiť, drahá Adriana, ešte o trochu strpenia. Samozrejme, už vás tu nemôžem nechať stáť! Bolo to odo mňa kruté. Mal som to zariadiť inak! Poďte, milé dieťa!“ Nežne ju chytil za lakeť a mladá žena sa dala viesť. Omámená prúdom slov, ani nezbadala, kam ju ťahá.

Vošli do reštaurácie na rohu námestia. Doktor kývol na čašníka a niečo mu horlivo šepkal do ucha. Ten sa vzápätí s hlbokým úklonom ujal mladej ženy a viedol ju do zadnej časti k diskrétnym boxom. Adriana sa so strachom obzerala za svojím sprievodcom, ale doktor bol už preč.

„Nech sa páči, slečna. Dúfam, že vám toto miesto bude vyhovovať!“ mladík ju usádzal s ironickým úškľabkom.

Možno sa mu nepáčili jej topánky. Vzápätí Adriane nalieval biele víno. Vyjavene naňho pozrela.

„Ochutnajte, slečna. Víno vybral pán doktor, ale ak vám nebude chutiť...“

„Nie, ďakujem, to je v poriadku!“ prerušila ho bez toho, aby nápoj ochutnala.

Čašník jej dolial a bez slova sa vzdialil. Odpila z vína a poobzerala sa okolo seba. Akoby sa vnárala do našľahaného krému. Všetko bolo ladené v mandľovej farbe. Záclony, čalúnenie na kreslách, živé kvety vo vysokých krištáľových vázach. Prečo ju sem priviedol? V honosnom interiéri ešte viac vynikla jej lacná ošumelosť. Šaty mala síce nové, ale v tomto prostredí jej pripadali veľmi úbohé. Dotkla sa gombíka na piketovom golieriku a nervózne ním pokrútila. Vzápätí uvidela svoj obraz vo vzdialenom zrkadle. Zlatisté kučery sa jej lenivo vlnili okolo bledých prepadnutých líc. Prudko si odpila z pohára, až jej sklo cinklo o horné zuby. Ešte to by chýbalo, aby rozbila pohár! Prepadla by sa od hanby!

Dlho na ňu hľadel. V tichu, pozorovaný len všímavým uhladeným čašníkom. Jej trochu hrubé červené prsty na krehkej stopke pohára. Veselé kučery okolo smutných líc. Pôsobila čudne dojímavo a jej nemotornosť ho vzrušovala. Nakoniec to nevydržal a vynoril sa z úkrytu za závesom. Zrejme ju vystrašil, lebo tlmene vykríkla, a aj tento hrdelný zvuk v ňom vyvolal zvláštne chvenie.

„Adriana, drahá Adriana, hádam som vás nevyľakal?“ pozrel na ňu skrúšeným pohľadom a posadil sa oproti nej. Čašník sa zjavil ako jeho tieň a vtisol jej do rúk jedálny lístok. Vzápätí ho podal aj doktorovi. Fascinoval ju tento dokonalý súzvuk pohybov a chvíľu hľadela namiesto do jedálneho lístka na chlapca v čiernej veste. Opäť sa zatváril pobavene a Adriana si pomyslela, že je bezočivý.

Bezmocne pozrela na doktorovu sústredenú tvár. Darmo bude hľadieť na výber jedál. Žiadny z názvov jej nič nehovoril. Mohol by byť pokojne napísaný po čínsky, rozumela by tomu asi rovnako.

V ponurom prítmí prebleskovala len bledosť jej pokožky. Ako fosforová figúrka z jarmoku. Prižmúril oči a dotkol sa jej. Hebká poddajnosť Adrianinho nahého tela ho privádzala do šialenstva. Prešiel dlaňou po celej dĺžke chrbta, na bielom zadku na okamih zastal a pritisol naň rozhorúčené pery. Zas a znova. Nemohol sa ho nasýtiť. Stískal a drvil ho oboma rukami, až tlmene vykríkla. Vzápätí ju obrátil tvárou k sebe a celou silou jej vrazil stvrdnutý úd medzi roztrasené stehná. Zvýskla. Zakvačil prsty do hustých vlasov a pritiahol si jej tvár k očiam. Vzrušene hľadel na črty skrivené bolesťou a neprestával prirážať. Pravidelne, v prísne načasovaných intervaloch, až si jej telo zvyklo na rytmický pohyb a zosúladilo sa s ním. No nedoprial jej ten súzvuk dlho. Znovu ju obrátil. Náhlivo ju hľadal, a keď opäť vkĺzol do vlhkej štrbinky, neubránil sa výkriku. Oboma rukami jej schytil zozadu prsia, chvíľu ich hladil, miesil, prstami žmolil bradavky, no potom sa celou silou zaprel do jej krehkého tela, vztýčil sa nad ňou ako rozhnevaný boh a naplnil ju semenom. Napokon sa zvalil vedľa nej a prudko vydychoval. Ticho vzlykala, chvela sa v zúfalej nahote a myslela v tej chvíli na jediné – na prísny pohľad pani Ofky. Na to, že jej už dievčatko nebude chcieť strážiť. Zdržala sa dlho, veľmi dlho.

Bežala po točitých schodoch, preskakovala aj dva naraz, takmer sa nedotýkala chladného kovu zábradlia. Svetlo vytváralo na tmavých stenách desivé obrazce. Stromy, ktoré vonku kmásal vietor, jej kývali pokrútenými tieňmi, akoby ju chceli dolapiť. Keď zazvonila u pani Ofky, bola do nitky premočená a zadychčaná tak, že sprvu nebola schopná povedať ani slovo.

„Pani Gallová, toto už naozaj presahuje všetko! Dieťa od únavy a žiaľu zaspalo. Odmietam ho teraz budiť, lebo je to nezdravé. A takisto berte na vedomie, že to bolo posledný raz, čo bola u mňa!“ prísne obočie tvorilo nad nahnevanými očami súvislú čiaru a Adriana vedela, že tu slová nič nezmôžu. Vytiahla z kabelky pokrkvanú bankovku a so sklopeným zrakom jej ju podala.

Počula len prudký nádych, a keď zdvihla oči a pozrela susede do tváre, po hneve nebolo ani stopy.

„To je, samozrejme, iná vec, pani Adriana! Vidím, že sa naozaj usilujete, aby ste dcérku čo najlepšie zaopatrili. Keď potrebujete zostať dlhšie v práci, len povedzte! O malú sa rada postarám! Mám ju zobudiť?“

Adriana mlčky prikývla a o chvíľu sa v predsieni objavilo drobné rozospaté dievčatko. Načiahlo ruky a ovinulo ich matke okolo krku. Bez slova, bez plaču sa k nej pritislo a teplým spokojným dychom jej zafunelo do ucha. Adriana vzala malú nežne do náručia, otočila sa k susede chrbtom a s námahou odomkla vysoké dvere s farebnou mozaikou. Už len spať! Nič viac si nepriala.

BRATISLAVA

1994

1.  kapitola

Pomaly otáčal šálkou, prstom prechádzal po jej zababranom okraji a nenápadne pokukoval na dymové sklo kaviarne. Biele ornamentálne písmená mu málinko kazili výhľad, ale zároveň ho ukrývali pred zrakmi okoloidúcich. Zbytočne, pomyslel si. To dievča sa nikdy neobráti ku kaviarni. Kráča rovno, s pohľadom upretým priamo pred seba. Občas pohodí zlatovlasou hlavou, občas sa mierne zapotáca na privysokých opätkoch. Keď prší, skacká pod bodkovaným dáždnikom spolu s kvapkami dažďa. Na vysokých opätkoch. Vždy.

Dnes akosi nechodila. Bol z toho nervózny, i keď si to nechcel priznať. Ešte stále si nahováral, že tu každý deň vysedáva pre najlepšie kapučíno v meste. Nie pre dlhonohú blondínu vo vysokých lodičkách. Kdeže!

Mačacie hlavy v okamihu zalial prudký lejak. Už nepríde, sklamane pozrel k baru a jeho pohľad sa stretol s čašníčkiným zdvorilým otáznikom. Čakala, že zaplatí. Sedí tu síce dlhšie než zvyčajne, ale slečinka si hádam nemyslí, že sa vyberie do takej pľušte? Pravda, mal by. Onedlho mu začína prednáška z občianskeho práva.

Dvere sa zrazu prudko otvorili a miestnosť na chvíľu naplnil zvuk padajúcich kvapiek. Neznáma si odhrnula z čela mokré vlasy a bez váhania sa posadila k najbližšiemu stolu. Tvárou k nemu. Aj ona si objednala kapučíno. Čašníčka sa hneď presunula k Ivanovi a dosť vyzývavo naňho pozrela. Robievala to často. Pokúšala sa flirtovať, vykrúcala sa pred ním ako škôlkarka na prvom vystúpení. Ivanovi sa vôbec nepáčila. Pôsobila naňho dosť excentricky. A jej pestrofarebné dlhokánske nechty mu boli doslova protivné.

„Dáte si ešte niečo?“ zagúľala výrazne namaľovanými očami a červeno našpúlila pery. Ivana jej správanie dráždilo, ale odísť nemienil. Nedokázal sa vzdať pohľadu na premoknutú krásku.

„Kapučíno.“

„Ešte jedno?“ začudovala sa čašníčka a on mal chuť vyhŕknuť, čo vás je do toho? Napokon iba prikývol, neobťažujúc sa odpovedať.

Mladá žena medzitým sŕkala horúci nápoj a skúmavo si obzerala neznáme prostredie. Pohľad sa jej stretol s Ivanovým. Neuhla očami. Usmial sa. Spolu s kútikmi úst nadvihla aj šálku a naznačila priťuknutie. Nesmie premeškať príležitosť! Ale čo má, dofrasa, urobiť? Pod sliedivým pohľadom dotieravej čašníčky? Keby si k neznámej prisadol, iste by to považovala za trúfalosť.

Lejak ustal. Neznáma sa nespokojne pomrvila, no viac oňho nezavadila pohľadom. Dopila kávu, privolala čašníčku a zaplatila. Nezaváhal ani chvíľu, akoby to niekto robil zaňho. Položil na stôl peniaze a pobral sa kráske v pätách. Prešla rýchlym krokom niekoľko metrov, potom spomalila. Dobehol ju.

„Slečna... slečna!“ Nič originálnejšie mu nenapadlo.

Obzrela sa a na počudovanie sa zatvárila prekvapene. Akoby sa krátko predtým naňho neusmievala ponad šálku.

„Áno?“ nadvihla mierne obočie a teatrálne pozrela na hodinky.

„Prepáčte, nechcem vás zdržiavať...“ zháčil sa a zrazu si pripadal veľmi hlúpo. Čo jej povie? Že ju už niekoľko týždňov sleduje z okna kaviarne? Vie, že strieda lodičky podľa farby oblečenia. Keď je v bledom, má béžové, keď v tmavom, tak čierne. Občas má aj čierno-červené a len výnimočne zelené. To vtedy, keď má svetlozelenú šatku.

„Áno?“ usmiala sa.

Hrá sa so mnou! napadlo mu, ale bol ochotný podrobiť sa jej vrtochom, len nech môže čo najdlhšie hľadieť do mačacích očí.

„Chcel som len... či by sme si tú kávu niekedy nemohli vypiť spolu?!“ ani nevedel, ako to z neho vyletelo.

„Kávu? Spolu?“

Hlas mala nečakane drsný. Taký... džezový. K jej anjelskému zjavu sa absolútne nehodil. Úsmev bol preč.

Ivan mlčal, neprikývol, iba na ňu hľadel, akoby čakal, že sa znovu usmeje a natešene privolí.

„To nie je dobrý nápad, mladý muž!“ kútiky úst sa jej pri slovách mladý muž posmešne skrivili. „Prepáčte, ale už naozaj musím ísť. Meškám!“

Zvrtla sa na opätku čiernej lodičky a skackajúc po mokrých mačacích hlavách, zmizla za najbližším rohom.

2.  kapitola

Len s námahou rozlepila oči. Lenivé prítmie ju zvádzalo znovu ich privrieť. Pohľad na malý kovový budík ju však presvedčil, že nemôže. Najvyšší čas začať deň. Sprchou a tuhou čiernou kávou. Tak ako včera, tak ako zajtra. Minúty za sebou nasledujú bez dramatickej zmeny, a predsa šialene beznádejne. Možno by sa mala cítiť inak. Slobodne. Znovuzrodene. Bezstarostne. Skončila to. Preťala gordický uzol. Vyplazila mu jazyk. Povedala, že ho nenávidí... Koniec. Odišiel. Nevráti sa. Vedela to. Priala si to. Dávno. A teraz je to skutočnosť. Je sama. Môže ísť ďalej. Slobodná. Mladá. Krásna. Najkrajšia. To si pamätala. Si najkrajšia, šepkala jej mama do zlatých vrkočov. Si moja zlatovláska, šepkal jej nežne do ucha. Najkrajšia.

Dážď máčal jej dlhé vlasy. Zabudla si dáždnik. Čierna blúzka sa jej už lepila na telo. Kráčala rýchlo, zvyknutá ukladať vysoké opätky presne do stredu dlažobných kociek. Ešte preskackať druhú polovicu námestia. Opäť pocítila čudný záchvev. Vždy keď prechádzala okolo tej kaviarne, mala pocit, že ju niekto sleduje. Občas si povedala, že skúsi vojsť dovnútra a predstava zmizne. No nikdy sa neodhodlala. Práve naopak. Akási sila ju nútila hľadieť rovno pred seba. Neuhnúť pohľadom. Nečítať ponuku na čiernej tabuli. Prejsť čo najrýchlejšie, vnoriť sa pod vchodový oblúk secesnej budovy, vyzuť topánky a vkĺznuť do starých papúč. Dnes sa bude musieť prezliecť aj do modrého plášťa. Je úplne premočená. Tá predstava jej nachvíľu vyrazila dych. A potom sa v dlhom nadýchnutí rozhodla. Presne vyrátanými krokmi urobila grandiózny oblúk, ktorým v okamihu zmenila smer, a rázne otvorila dvere kaviarne.

Sadla si k prvému stolu, na ktorý jej padol pohľad. U krikľavo namaľovanej čašníčky si objednala kapučíno. Mokrá blúzka chladila, tak dúfala, že šálka horúcej kávy jej pomôže. Zaujal ju mladý muž sediaci priamo oproti. Pôsobil krehko a bezradne, i keď bol skôr zavalitý ako štíhly. Gaštanové kučery mu neposlušne padali do modrých očí. Zvyčajne si farbu očí u mužov nevšímala, ale takáto belasosť sa nedala prehliadnuť. Je veľmi mladý, pomyslela si a odvrátila zrak. No čosi ju nútilo zas a znovu obracať pohľad k jeho smutnej tvári. Všimla si, že aj čašníčka ho hltá očami. Čo mu asi prebieha za tým zvrašteným čelom? Napriek mladému veku ho krčil ako papierový vejár. Taký si občas urobila, keď bolo príliš horúco. A pri ovievaní počula mamin hlas. Léta letí jako cvoci a já vařím ve dne v noci, co máš rád...

Tá pieseň sa k mame nehodila. Vôbec. Spievala ju možno dvakrát v živote, ale Ofélia si ju napriek tomu zapamätala. Skladala vtedy papierový vejár s ručne maľovanými ružami. Ešte dlho potom visel na oplieskanom zrkadle v predsieni. Keď bol prievan, jemne sa pohojdával. Mama.

Čašníčka priniesla kapučíno. Ofélia si pomaly odchlipkávala a obzerala si ponurú kaviareň. Nikdy predtým tu nebola. Prevládala v nej hnedá farba, aj steny boli obložené tmavým drevom, preto tá ponurosť. Mala pocit, že sa ocitla v inom storočí. Iba výstredná čašníčka ju vyvádzala z omylu. Zapadla by skôr do rockového klubu. Možno je to študentka... Pohľad sa jej stretol s chlapcovým. Usmial sa na ňu tak zúfalo, že mimovoľne zdvihla šálku a symbolicky si s ním priťukla. Akoby nemala v ruke kávu, ale pohár vína. Nevedela, prečo to urobila. Zdal sa jej nešťastný, chcela ho potešiť? Mávala také chvíle. Vtedy chcela spasiť svet alebo aspoň jednu úbohú dušu. Potom sa spamätala a zahanbila. Mala šťastie, že sa nikdy nepýrila. Kto ju poznal, vedel, že nervozita sa u nej prejavuje trhaním kútikov úst. Slabučkým, takmer nebadateľným chvením. Ak sa rýchlo ovládla, nikto si nič nevšimol. Keď to však prešlo do druhej fázy, triasla sa jej brada.

Zbadala muchu lezúcu po okraji stola. Malá čierna škvrnka na bielom obruse. Aj to sa jej zdalo také starosvetské. Privrela oči a predstavila si šálku s ružičkami. So zlatým okrajom. Bolo by to dokonalé. Strhla sa. Musí už ísť. Aj tak mešká. Zaplatila za kapučíno a s chvatom sa pobrala preč. Šéf ju vyhreší. Nepáči sa mu, že neobeduje v dielni ako ostatné ženy. Nenosí si v obedári mäso na šťave. Obuje si lodičky a ide sa najesť... Kam? To by všetci radi vedeli. Kde trávi tú hodinu? S kým? Niekto na ňu volal. Prekvapene sa strhla. Obzrela sa, vyrušená z nepríjemných myšlienok. Mladík z kaviarne. Chce s ňou ísť na kávu. Na kávu? Spanikárila. To predsa nemôže! Nie, nie! To vôbec nie je dobrý nápad.

3.  kapitola

Starý výťah sa hrkotavo zastavil, akoby už ďalej nevládal. Mal by chodiť radšej po schodoch. Viac pohybu by mu iba prospelo. V poslednom čase dosť pribral, aj keď sa o také veci nikdy nestaral, čoraz tesnejšie nohavice vysielali varovný signál. Pošúchal si zarastenú bradu. Aj oholiť by sa mal. Niet divu, že ho odmietla. Konečne sa odhodlal vojsť do bytu. Hneď v predsieni ho ovanula vôňa cesnaku. Čo sa deje? Jeho matka narábala s cesnakom zakaždým veľmi opatrne. Neznášala jeho výraznú chuť, ale podľa Ivana jej skôr prekážal zápach z úst.

Skopol z nôh topánky, ale vzápätí sa prudko zohol a úhľadne ich uložil do skrinky z čerešňového dreva.

„Už si doma, Ivanko?“ privítal ho matkin vysoký hlas.

„Odpadla vám prednáška?“

Ivan si s hrôzou uvedomil, že prišiel veľmi skoro. Zlatovláskino odmietnutie ho úplne vykoľajilo, tak sa pozabudol. Dočerta! Mal byť ešte na prednáške!

„To ste mali s tým doktorandom?“ nečakala matka na odpoveď. „Títo mladí sú nezodpovední! Chodia si do práce, ako sa im zachce! Keď budeš doktorand ty, Ivanko, budeš pre študentov vzorom. Sama na to dohliadnem!“

„Mami, som iba druhák!“ vypľul konečne zo seba a vošiel do kuchyne.

„Vieš, ako to uletí? Ani sa nenazdáš a oblečieš si talár!“

Popri rečnení mu nabrala plný tanier hustej rajčinovej polievky.

„Choď si umyť ruky a najedz sa.“

Ďalšia chyba. Zabudol si umyť ruky, čo, samozrejme, matkinmu pozornému oku neušlo.

„Pani docentka Sekerová mi poradila dať do paradajkovej polievky namiesto cibule cesnak. Vraj je potom oveľa chutnejšia. Tak skús a povieš mi!“

Už mu je ten cesnak jasný. Keď to tvrdí pani docentka Sekerová, neexistuje, aby to bolo zlé! A bolo mu jasné aj to, že polievka mu bude chutiť. Priam sa mu rozplynie na jazyku.

„Kedy si bola so Sekerovou?“ sadol si za stôl a chytil lyžicu.

„S akou Sekerovou? Mal by si mať trochu viac úcty, Ivan! Je to... vážená osoba!“

Keby matka počula, čo hovoria o Sekere jeho spolužiaci, asi by dostala infarkt!

„Pre teba je to pani docentka! Žiadna Sekerová!“ Ivan neodpovedal, začal jesť. Polievka bola naozaj výborná. Dosypal si do nej viac strúhaného eidamu. Tanier bol čochvíľa prázdny.

„Daj si ešte, Ivanko, keď ti tak chutí! Musím povedať pani docentke... Ozaj, pýtal si sa ma, kedy som s ňou bola? Nebola! Len mi telefonovala. Chcú si požičať na víkend chatu. Prídu k nim hostia z Rakúska a na tej ich opravujú strechu. A doktorovci vraj milujú prírodu. Musím tam ísť poupratovať. Nechcem Ivetu poslať samu...“

To ani nemôžeš, netrafila by tam, pomyslel si Ivan, no nahlas nepovedal nič. Matka bola zvyknutá, že jej často neodpovedá, ale ospravedlňovala to prílišnou zaneprázdnenosťou jeho mysle. Podľa nej stále premýšľa o dôležitých problémoch, ktorých vyriešenie mu zaručí nesmrteľnú slávu, alebo minimálne miesto rektora na jeho alma mater.

Ozval sa zvonček.

„To bude Iveta,“ sucho skonštatovala matka a šla otvoriť. Neponáhľala sa, veď je to iba Iveta. Napriek tomu si v obrovskom zrkadle v predsieni prihladila kučeravé vlasy a oblizla pery. Pre istotu.

Bola to Iveta. Len čo zbadala Ivana, bledučká tvár ako vypratá v save jej zažiarila. Nestretávali sa často. Väčšinu dňa bol Ivan v škole alebo vysedával v knižnici. Prípadne s kávou a skriptami v kaviarni.

Tentoraz Iveta nevošla do komory a nevyšla odtiaľ s vysávačom. Stála v predsieni a čakala. Tak jej prikázala matka. Kým sa ona preoblečie, má stáť pri dverách a čakať na ňu. Ivana pokúšalo pozvať ju ďalej a ponúknuť ju trebárs kávou, ale potom myšlienku zavrhol. Nechcelo sa mu hádať s matkou. Pred Ivetou by, pravdaže, nepovedala ani slovo, zato večer by si vypočul prednášku!

Pre zbližovanie sociálnych vrstiev nemala matka absolútne pochopenie. Raz je to upratovačka, tak musí vedieť, kde je jej miesto! Darmo je študentkou umenia, ktorá bude mať o päť rokov výstavu v Centre Pompidou. Dnes mi drhne dlaždice, tak je nežiaduce, aby som si s ňou vypila kávu vo vlastnej kuchyni.

Matka vyšla zo spálne a prerušila ticho v byte sonórnym hlasom: „Čo je, Ivetka? Na čo tak pozeráte?“

Vedela, že na Ivana, no napriek tomu sa to spýtala.

Iveta sa strhla, bielu tvár jej zalial rumenec.

„Na nič! Len tak,“ zaklamalo dievča a schúlilo plecia, akoby sa bálo úderu. Ivan sa uškrnul a podišiel k matke.

„Nemám vám ísť pomôcť?“

Pobúrene naňho pozrela: „Netreba! Ty sa len uč! Zvládneme to samy!“

Jemne štuchla do Ivety: „Poďte, Ivetka! Nech to máme z krku!“

Dvere sa zaplesli a Ivan na ne hodnú chvíľu bezmyšlienkovite hľadel. Potom vošiel do kuchyne, zatvoril rozškľabené okno a postavil vodu na kávu.

Koniec ukážky