Start

Betty J. Eadie

EMBRACED BY THE LIGHT

Copyright © 1992 by Betty J. Eadie

Translation © 2015 by Štefan Kočiš

Cover design © 2015 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4532-7

Vrelá vďaka patrí redaktorovi vydavateľstva

Gold Leaf Press Curtisovi Taylorovi.

Bez jeho mimoriadneho talentu

a neobyčajnej vnímavosti duchovného sveta

by táto kniha nikdy neuzrela svetlo sveta

v tejto podobe.

Túto knihu venujem

Svetlu, môjmu Pánovi a Spasiteľovi Ježišovi Kristovi,

ktorému vďačím za všetko, čo mám. On je mojou oporou,

na ktorú sa môžem spoľahnúť; bez neho by som spadla.

Úžasnému manželovi Joeovi.

Je pre mňa pevnou skalou, zdrojom sily a povzbudenia.

Vám, moje deti Donna Marie, Cheryl Ann,

Glenn Allen,  Cynthia Carol, Joseph Lee, Stewart

Jeffery, Thomas Britton a Betty Jean.

Ste soľ a korenie môjho života.

A nakoniec, ale nie v poslednom rade, vám,

moje vnúčatá Kurt Andrew, Jessica Elizabeth,

Zachary Britton, Natalie Kathleen, Stephanie Leigh,

Andrea Meggan, Jennifer Leanne a Keona Marie.

Vy, moji malí, ste drahokamy na mojej korune.

Poďakovanie

Najväčšia vďaka a láska patrí môjmu manželovi. Bez jeho viery vo mňa a bez jeho lásky by som túto knihu pravdepodobne nikdy nenapísala. Pomáhal mi pri práci s počítačom, trpezlivo ma učil. Potom odložil bokom svoje záujmy a zredigoval rukopis. Večere si z polotovarov varil sám, biele košele nosil o niečo dlhšie, aby som mohla pokojne pracovať. Ľúbim ťa, drahý. A ďakujem ti.

Vďačnosť a ocenenie patrí aj mojej drahej priateľke Nancy Carlislovej. Jej srdce prekypuje láskou nielen k nášmu Spasiteľovi, ale ku všetkým, ktorých stretáva. Naučila ma, ako môžem voľnejšie prejavovať lásku. Ukázala mi, ako oddane pomáha druhým, nekonečne veľa hodín strávila so mnou na cestách, pozorne počúvala, čo jej rozprávam, nikdy nedala najavo, že je unavená, a neprestajne ma v tejto činnosti povzbudzovala. Ako prvá mi v roku 1987 pomohla začať pracovať na tejto knihe. Neprestala mi veriť, ani keď som sa po prvých pokusoch vzdala, aby som sa mohla starať o chorého otca (zomrel v roku 1991).

Za veľa vďačím Jane Barfussovej, ktorá si vypočula moje prvé tri vystúpenia o zážitku na prahu smrti a napísala o tom článok s názvom Duchovný svet. Jej slová doslova obleteli celý svet a vďaka nej som sa stretla s úžasnými ľuďmi, ktorí ma povzbudili, aby som knihu dokončila – a aby som napísala o všetkom, čo som zažila, ešte podrobnejšie.

Predhovor

V knihe V objatí svetla som sa dozvedel o zážitkoch na prahu smrti viac než zo všetkých svojich skúseností vrátane desaťročného výskumu, ako aj z rozhovorov s deťmi a dospelými, ktorí prežili klinickú smrť. Nie je v nej opísaný iba autorkin príbeh o umieraní počas operácie a návrate do života, ale aj cesta za zmyslom života. Spomínam si na slová chlapca, ktorý prežil zastavenie srdcovej činnosti a po tomto zážitku rodičom povedal: „Mám pre vás úžasné tajomstvo – išiel som po schodoch do neba.“ Tento chlapec bol mladý na to, aby vedel vysvetliť, čo zažil. Rovnako úžasné tajomstvo obsahuje aj táto kniha. Nie je to tajomstvo o živote po smrti – je to tajomstvo života.

Zážitok na prahu smrti je vlastne zážitkom umierania. Zažijeme ho raz všetci – bohatí i chudobní, vrahovia i svätci. Kedysi som sa nazdával, že keď zomrieme, jednoducho nás zahalí temnota a náš život sa skončí. Ako lekár na jednotke intenzívnej starostlivosti som veľakrát videl zomierať deti i dospelých a nemal som dôvod, aby som o smrti rozmýšľal inak. O tom, že proces umierania je často radostný, duchovný zážitok, som sa dozvedel, až keď som si našiel čas a začal som sa naň pýtať ľudí, ktorí prežili klinickú smrť. Na konci života nás neočakáva tma, skôr láskyplné svetlo –  svetlo, o ktorom jedno dieťa povedalo, že „má v sebe veľa dobrých vecí“.

Zážitok na prahu smrti nespôsobuje nedostatok kyslíka, lieky alebo psychický stres vyvolaný strachom zo zomierania. Takmer dvadsať rokov vedeckého výskumu dokázalo, že tieto zážitky predstavujú normálny, prirodzený proces. Vedci dokonca v mozgu našli bod, ktorý nám ich umožňuje prežívať. To znamená, že zážitky na prahu smrti sú reálne, nejde o halucinácie. Sú také reálne ako ktorákoľvek iná ľudská schopnosť, sú také reálne ako matematika, ako naša schopnosť rozprávať.

Prešlo iba osem rokov odvtedy, čo naša skupina výskumníkov na Washingtonskej univerzite a v Detskej nemocnici v Seattli publikovala tieto informácie v pediatrických časopisoch American Medical Association. Hoci podobný výskum sa zopakoval prakticky na celom svete napríklad na Floridskej univerzite, v Detskej bostonskej nemocnici, na Ultrechtskej univerzite v Holandsku, široká verejnosť ho ešte celkom nepochopila. Žiaľbohu, naša spoločnosť ešte neakceptovala vedecké pokroky v chápaní procesu zomierania dosiahnuté počas dvoch posledných desaťročí. Je najvyšší čas, aby sme dospeli k poznaniu, že sme duchovné bytosti a zároveň biologické stroje. Veľa problémov našej spoločnosti vrátane krízy v zdravotníctve, straty vzájomnej úcty, rastúcej chamtivosti, ktorá zničila našu ekonomiku, a celoštátnej hanby za bezdomovcov, pramení z nepochopenia faktu, že sme duchovné bytosti, ktoré sa navzájom potrebujú.

Autorka knihy V objatí svetla nás učí, že život každého človeka je dôležitý a má zmysel. Neprestajne na mňa hlboko pôsobí jednoduché, krásne posolstvo, s ktorým sa do života vracajú tí, čo vošli do Božieho svetla: „Láska je najvyššie dobro... Láska musí všetko riadiť... Prostredie si tvoríme myšlienkami... Prichádzame sem, aby sme žili život naplno, aby sme ho žili v hojnosti, aby sme nachádzali radosť vo vlastnom tvorení, aby sme mohli prežívať prehry i víťazstvá a aby sme život slobodnou vôľou neprestajne rozvíjali a zdokonaľovali.“ Betty sa z klinickej smrti nevracia s úmyslom ustanoviť novú cirkev, nechce organizovať kurzy na zázračné uzdravenie – prináša nám jednoduché posolstvo lásky. Posolstvo zážitkov na prahu smrti poznáme všetci, iba sme naň zabudli: „Máme sa navzájom milovať. Máme byť k sebe láskaví, tolerantní a nezištne si pomáhať.“

Táto kniha je v skutočnosti učebnica zážitkov na prahu smrti podaná cez jednoduchý, úžasný príbeh, ktorý môžeme všetci pochopiť. Nikdy som takýto ani iný duchovný zážitok sám nemal, a staval som sa dosť skepticky k tomu, čo mi mnohí o takýchto svojich zážitkoch rozprávali. Pre skeptika je zrejme najťažšie pochopiť, aké to je, keď sa niekto ocitne mimo tela... navyše ako môže byť smrť príjemným zážitkom...? Autorka skvelým štýlom približuje jednotlivé štádiá zážitku, preklenuje túto priepasť a nepoznateľné robí zrozumiteľným.

Keď začala zomierať, cítila, ako je jej telo čoraz slabšie a slabšie. Potom „pocítila prílev energie, prasknutie alebo uvoľnenie vnútri. Jej prvý dojem bol, že je voľná. Nezdalo sa jej na tom nič neprirodzené...“ Potom sa stretla s duchovnými sprievodcami a tí jej pomohli pochopiť dôležité okolnosti jej života a rodinné vzťahy. Pomáhali jej pri prechode do smrti. Vošla do tmy a pohybovala sa v tmavom tuneli. „Pomyslela som si, že toto je určite údolie tieňa smrti,“ hovorí, „a nikdy v živote som necítila taký hlboký pokoj.“

Jej zážitok poskytuje odpovede na otázky, ktoré mi o zážitku na prahu smrti kládli ľudia celé roky a ja som im odpovedať nevedel. Opisuje prehľad svojho života, ako ho videla na druhom brehu, a hovorí, že ju nesúdil nikto, len ona. Vysvetľuje význam a príčiny niektorých negatívnych zážitkov na prahu smrti a zdôvodňuje, prečo niektorých ľudí ten zážitok hlboko znepokojí. Vysvetľuje, prečo je život často ťažký a prečo sa zlé veci často stávajú dobrým ľuďom, prečo sa ľudia často neradi vracajú do svojho tela. „Ťažkopádna telesná hmotnosť a chlad boli odpudzujúce,“ spomína. „Radosť z duchovnej slobody sa skončila a opäť som bola uväznená v tele.“

Betty sa neocitla v takejto situácii prvý raz až v dospelosti. Pripravil ju na ňu zážitok na prahu smrti už v detstve. Takéto zážitky detí sú jednoduché, čisté, nepoznačené náboženskými či kultúrnymi predstavami. Deti nemlčia o svojom zážitku, ako to často robia dospelí, a bez problémov akceptujú duchovné dôsledky osobného stretnutia s Bohom. Nikdy nezabudnem na päťročné dievča, ktoré mi zdráhavo prezradilo: „Rozprávala som sa s Ježišom a bol milý. Povedal mi, že ešte neprišiel môj čas, aby som zomrela.“

Deti si pamätajú na svoje zážitky na prahu smrti oveľa častejšie ako dospelí a zdá sa, že v porovnaní s dospelými ľahšie svoju spiritualitu chápu a akceptujú ju. Keď majú ďalší zážitok ako dospelí, zvyčajne je mimoriadne pôsobivý a úplný. Ako pripomína Betty Eadieová, význam zážitkov na prahu smrti spočíva v tom, že nás učia o živote. Iba v posledných storočiach sme sa rozhodli, že v človeku neprebýva duch, a preto nijaký život po smrti tela neexistuje. To nás priviedlo k neprirodzenému strachu zo zomierania, ktorý preniká našimi životmi a zabraňuje nám, aby sme svoj život žili naplno. Keď spoznáme, že zomieranie je duchovný proces, nebudeme si želať zomrieť, ale budeme chcieť žiť život so všetkým, čo nám ponúka, učí nás Eadieová.

„Teraz som vedela, že Boh naozaj existuje,“ hovorí. Už som neverila iba v nejakú univerzálnu silu... Videla som milujúcu bytosť, ktorá stvorila vesmír...“

Jedno dievčatko mi povedalo, že keď zomrelo, dozvedelo sa, že „malo nový život“. Povedalo mi, že na hodinách náboženstva počulo rozprávať o nebi, no nikdy tomu neverilo. Keď zomrelo a vrátilo sa do života, cítilo, že „už sa nebojí zomrieť, lebo akosi o ňom viem teraz viac“. Nechcelo opäť zomrieť, skôr sa dozvedelo, že „život je preto, aby sa žil, svetlo je na neskôr“. Opýtal som sa ho, ako sa po tom zážitku zmenilo, a po dlhom mlčaní odpoveď znela: „Je pekné, keď je niečo pekné.“

Kniha V objatí svetla nám hovorí to isté: „Keď sme láskaví, budeme naplnení radosťou.“ Betty sa Ježiša opýtala: „Prečo som to nevedela predtým?“ A dozvedela sa: „Keď chceš poznať radosť, najprv musíš poznať smútok.“ Toto jednoduché konštatovanie zmenilo spôsob, akým sa pozerám na život. Je to niečo, čo som už vedel – v skutočnosti som to počúval celý život. Po prečítaní tejto knihy si uvedomujem, ako ma zmenila, cítim, že sa musím opäť spojiť s jednoduchými pravdami, ktoré som vždy poznal, no ignoroval som ich.

Betty ako malá Indiánka chodila do internátnej školy, na ktorej bol veľký nápis: „Kde niet vízie, človek hynie.“ Naša spoločnosť prestala chápať vlastné duchovné presvedčenia a predstavy. Výsledkom je tajuplný zmätok spojený so zomieraním, keď pacienti ostávajú skrytí v nemocniciach pri chladných prístrojoch bez prítomnosti príbuzných a priateľov. Zabudli sme, ako zomierať, keďže to už nie je súčasťou nášho bežného života. No zároveň sme zabudli, ako žiť. Známy mytológ Joseph Campbell konštatoval, že veľa moderných problémov – od drogovej závislosti až po násilie v mestách – vzniká ako priamy dôsledok kolektívneho nedostatku duchovnej perspektívy. Zabudli sme, že náš každodenný život je dôležitý zo spirituálneho uhla pohľadu.

V knihe V objatí svetla sa ukrýva veľké tajomstvo. Je to tajomstvo, ktoré už poznáte.

Je to niečo, čo sa nám už tisícročia pokúšajú povedať veľkí proroci a duchovní učitelia. Betty Eadieová ho objavila na prahu smrti. Toto tajomstvo vám môže zmeniť život.

MELVIN MORSE

1 

Prvá noc

Niečo nebolo v poriadku. Môj manžel Joe ma nechal samu v nemocničnej izbe iba pred niekoľkými minútami a už sa ma začal zmocňovať zlovestný pocit. Celú noc budem sama, celkom sama v predvečer riešenia jedného z mojich najdesivejších problémov. Do mysle sa mi začali vkrádať predstavy o smrti. Už dávno som takéto myšlienky nemala. Prečo boli zrazu také prenikavé?

Bol večer, 18. novembra 1973. Ležala som v nemocnici a čakala ma operácia – mali mi vziať časť maternice. Ako tridsaťjedenročná mala som za sebou sedem pôrodov, nemala som zdravotné problémy, no rozhodla som sa poslúchnuť lekára, ktorý mi operáciu odporúčal. Rozhodla som sa pre ňu spolu s manželom. Aj teraz som bola so svojím rozhodnutím spokojná, no čosi ma začalo znepokojovať – čosi, čo som nevedela identifikovať.

Počas manželstva sme boli v noci oddelení od seba len málokedy a teraz som rozjímala nad našou rodinou a blízkymi vzťahmi, z ktorých sme sa všetci tešili. Hoci sme doma mali šesť detí (jedna dcérka zomrela na syndróm náhlej smrti, ešte keď bola celkom malá), neradi sme ich nechávali doma samy. Aj keď sme niekedy chceli „niekam vypadnúť“, radšej sme ostali doma a program sme zverili do rúk detí – pripravili nám večeru, v obývačke zapálili sviečky, založili v kozube oheň. Zvyčajne nám k tomu pustili tú správnu hudbu – možno nie práve tú našu, ale aj tak bola úžasná. Spomenula som si na večer, keď nám na konferenčný stolík priniesli čínske jedlo a na sedenie prichystali veľké vankúše. Stlmili svetlá, na dobrú noc nám dali bozky a so smiechom vybehli po schodoch do svojich izieb. Obaja sme mali pocit, akoby sme si našli kúsok neba na zemi. Aké mám šťastie, že mám takého milujúceho a starostlivého manžela, akým je Joe. Aby mohol byť pred operáciou v nemocnici so mnou, vzal si dovolenku a ďalší týždeň, kým sa budem po operácii zotavovať, chcel ostať doma. Spolu s dvoma najstaršími dcérami – tie mali pätnásť a štrnásť rokov – začali plánovať úžasný večer na Deň vďakyvzdania.

Pocit predtuchy čohosi zlého vo mne ešte zosilnel. Možno pre tú tmu v izbe. Tma ma vždy desila – naučila som sa jej báť už ako dievča. Alebo tie hrozivé pocity súviseli s iným zážitkom. So zážitkom v nemocnici, ktorý som mala pred rokmi a ešte vždy ma napĺňal otázkami – a úžasom.

* * *

Rodičia sa rozviedli, keď som mala štyri roky. Otec hovorieval, že „oženiť sa s Indiánkou bolo vtedy pravdepodobne to najhoršie, čo mohol beloch urobiť“. On bol plavovlasý muž škótsko-írskeho pôvodu, mama bola čistokrvná Indiánka z kmeňa Siouxov. Bola som siedma z desiatich detí a nemala som veľkú šancu spoznať rodičov pred ich rozchodom. Mama sa vrátila do indiánskej rezervácie a otec k svojim rodičom do mesta. Spolu s piatimi súrodencami som sa dostala do internátnej katolíckej školy. Počas prvej zimy som začala úporne kašľať a neprestajne som sa triasla. V jednej veľkej izbe nás bolo štyridsať dievčat. Pamätám sa, ako som raz v noci vstala z postele a išla som si ľahnúť k sestre Joyce. Ležali sme spolu a plakali sme – ja v horúčke a sestra v strachu o mňa. Počas nočnej kontroly ma tam našla jedna z mníšok a vzala ma späť do mojej studenej, prepotenej postele. Márne jej Joyce hovorila, že som chorá, nepomohlo. Na tretiu noc ma nakoniec vzali do nemocnice.

Lekár zistil, že mám čierny kašeľ a obojstranný zápal pľúc, a mníške povedal, aby sa spojila s mojimi rodičmi. Pamätám sa, ako jej hovoril, že túto noc už pravdepodobne neprežijem. Bola som rozpálená od horúčky a zdalo sa mi iba, že zaspávam a opäť sa prebúdzam. Raz som pocítila dotyk rúk na hlave, a keď som sa pozrela, uvidela som, ako sa nado mnou skláňa mníška. Pohladila ma po vlasoch a povedala: „Je to iba dieťa.“ Nikdy nezabudnem na láskavosť, ktorú som cítila v jej slovách. Vkĺzla som hlbšie do prikrývok a oddala som sa pocitu tepla a pokoja. Jej slová ma upokojili, zatvorila som oči a zasa som zaspala.

Zobudila som sa na slová lekára: „Už je neskoro.

Stratili sme ju.“

Cítila som, ako mi cez hlavu prehodili prikrývku. Prečo už bolo neskoro? Otočila som hlavu a obzrela som sa po izbe, čo sa mi nezdalo zvláštne, hoci som mala tvár zakrytú. Vedľa postele stál lekár s mníškou. Keď som sa pozrela ďalej, všimla som si, že v izbe je silnejšie svetlo, ako bolo predtým. Zdalo sa mi, že ležím v obrovskej posteli, a pomyslela som si: „Som ako malý hnedý chrobák v tejto veľkej bielej posteli.“ Lekár odišiel a ja som si uvedomila, že pri mne stojí ktosi iný. Zrazu som už neležala na posteli, ale niekto ma držal v náručí. Keď som sa pozrela hore, zbadala som muža s krásnou bielou bradou, pozeral sa na mňa. Tá brada ma fascinovala. Akoby sa trblietala jasným svetlom, svetlo akoby vychádzalo priamo z nej. Zasmiala som sa, vošla som rukami do brady a omotala som si pár prstencov okolo prstov. Cítila som pokoj a šťastie. Nežne ma pohojdával v náručí, a hoci som nevedela, kto je to, chcela som s ním ostať navždy.

„Začala zasa dýchať!“ zvolala mníška a do izby pribehol lekár. No bola to už iná izba. Premiestnili ma do menšej izby, veľmi tmavej. Muž s bielou bradou zmizol. Bola som spotená, vydesená. Lekár zažal svetlo a vzali ma späť do prvej izby.

Keď prišli rodičia, oznámili im, že ma takmer stratili. Počula som slová, ale nerozumela som im. Ako by ma mohli stratiť, keď som tam bola celý čas. No tešila som sa, že som zasa s rodičmi, s ľuďmi, ktorí ma poznajú a majú ma radi – ako ten muž s bielou bradou. Opýtala som sa ich, kto to bol a kam išiel, no nechápali, o čom hovorím. Hovorila som im o lekárovi, ktorý povedal, že už je neskoro, ako ku mne prišiel a držal ma v náručí muž s bielou svietiacou bradou, no nevedeli mi na to odpovedať. Nikdy to nepochopili. Tento zážitok ostal iba môj a chránila som si ho ako oázu lásky v ranom období svojho života. Pamätám si to, akoby sa to stalo iba včera, a vždy keď si ho pripomeniem, prežívam pokoj a šťastie, aké som cítila v jeho náručí.

* * *

Izba sa ponárala do tmy a ja som sa snažila čo najhlbšie ponoriť do týchto spomienok. Tmy som sa bála už od prvých dní, keď ma opustili rodičia. Keď som sa teraz sama ocitla v tme, cítila som v izbe niečo neznáme. Zdalo sa mi, že všade okolo mňa krúži smrť. Hlavu mi zaplnili myšlienky na zomieranie, nedokázala som myslieť na nič iné. Smrť. Smrť a Boh. Akoby tieto dva pojmy boli neoddeliteľne, večne spojené. Čo ma čaká na druhom brehu? Ak mám zajtra zomrieť, čo ma čaká ďalej? Večná smrť? Večnosť v prítomnosti pomstivého Boha? Nebola som si istá. A aký je vlastne Boh? Dúfala som len, že nie je taký, ako ma o ňom učili v škole.

* * *

Ešte stále sa pamätám na podrobnosti v prvej školskej budove s jej vysokými tehlovými múrmi a tmavými, chladnými miestnosťami. Chlapčenskú spálňu od dievčenskej oddeľoval drôtený plot a taký istý obkolesoval celú školu. Boli sme zamknuté pred svetom aj pred svojimi blízkymi. Pamätám sa aj na prvé ráno, keď mojich bratov odviedli do jednej budovy, mňa a moje sestry zaviedli do druhej. Nikdy nezabudnem na strach v ich očiach, keď sa posledný raz pozerali na nás. Išlo mi puknúť srdce.

Spolu s mojimi dvoma sestrami ma vzali do malej miestnosti, kde nás mníšky zbavili vší a ostrihali nás. Každé dievča dostalo dvoje šiat, jedna farba bola určená na jeden týždeň, druhá na ďalší, čo malo pomôcť pri odhaľovaní pokusov o útek. Moju najstaršiu sestru Thelmu, ktorú sme volali Sis, od nás oddelili a poslali ju do miestnosti pre staršie dievčatá. Prvý večer som sa s Joyce a s ostatnými dievčatami postavila do radu a odpochodovali sme do miestnosti, tam sme stáli pri posteliach, až kým mníška nezapískala na píšťalke. Okamžite sme si museli ľahnúť, zhaslo svetlo a dvere zamkli zvonka. Bola som zamknutá vo veľkej tmavej miestnosti a hrozne som sa bála. S týmto pocitom som ležala v posteli a čakala som, kedy ma premôže milosrdný spánok.

V nedeľu všetky deti chodili do kostola, a vďaka tomu sme mohli vidieť svojich bratov stojacich na druhej strane. Keď som sa prvú nedeľu pokúšala pomedzi hlavy ostatných dievčat zazrieť svojich bratov, pocítila som, že ma niekto buchol po hlave. Obzrela som sa a uvidela som dlhú palicu s gumenou guľou na konci. Mníšky nás týmto nástrojom upozorňovali na nevhodné správanie v kostole a ja som to pocítila ešte neraz. Keďže som nechápala, čo znamená zvonenie, a nevedela som, kedy si mám kľaknúť, zakaždým ma na to upozornila táto palica. No mohla som aspoň vidieť svojich bratov, potrestanie mi za to určite stálo.

Učili nás tam o Bohu a dozvedela som sa všeličo. Aj také veci, o akých som nikdy nerozmýšľala. Povedali nám, že my Indiáni sme divosi a hriešnici, samozrejme, verila som tomu. Mníšky mali v Božích očiach mimoriadne postavenie a boli tu s nami preto, aby nám pomáhali. Sestra Thelma často dostala bitku malou gumenou hadicou, a ak nechcela dostať ešte raz, musela mníške za to poďakovať. Verila som, že mníšky sú vyvolené Božie služobnice, a vďaka nim som sa začala Boha báť. Všetko, čo som sa o ňom dozvedela, môj strach ešte zväčšilo. V mojich očiach bol rozhnevaný, netrpezlivý a veľmi mocný, čo znamenalo, že na súdny deň ma pravdepodobne zničí alebo pošle rovno do pekla – alebo aj skôr, ak sa niečím previním. S Bohom z internátnej školy som sa nechcela nikdy stretnúť.

* * *

Pozrela som sa na veľké hodiny na stene. Od manželovho odchodu prešlo iba niekoľko minút. Prešli iba minúty. Tlmené svetlo z malej lampy nad umývadlom vytváralo veľké tiene, ktoré mi pripomínali nočné mory minulosti. V hlave sa mi začali rojiť myšlienky. Pocit osamelosti ma previedol po temných zákutiach spomienok. Aby som to skončila a našla pokoj, musela som sa ovládať. Pohodlnejšie som sa usalašila a pokúsila som sa spomínať na veselšie zážitky z minulosti.

Konečne som uzrela jasnejšie svetlo.

* * *

Brainardovo učilište pre indiánsku mládež spravovali weysleyanskí metodisti. Nikdy nezabudnem na veľký nápis pred školou, ktorý som si prečítala v prvý deň svojho pobytu: „Kde niet vízie, človek hynie.“ Prirodzene, chápala som, že sa to vzťahuje na Indiánov, a keďže to bola vlastne polepšovňa, boli sme tam, aby nás naučili predvídať, čo nás čaká. Túto myšlienku podporovali aj ďalšie nápisy, ktoré som videla v meste. Napríklad: „Indiánom a psom vstup zakázaný.“

Učilište bolo pre nás pozitívnejšou skúsenosťou ako všetky predchádzajúce. Užívali sme si príjemnú, menej formálnu atmosféru a zdalo sa, že učiteľov práca s nami baví. Dozvedela som sa, že Boh pre každého znamená niečo iné. Na rozdiel od Boha hnevu a pomsty, ktorého som poznala predtým, títo ľudia nás učili o Bohu, ktorý sa teší, keď sme šťastní. Počas bohoslužieb ľudia často opakovali amen a haleluja a trvalo mi chvíľu, kým som si zvykla na ich časté neviazané vzplanutia. Hoci som pochopila, že je veľa rozličných spôsobov, ako hľadieť na Boha a ako ho uctievať, ešte vždy som bola presvedčená, že keby som zomrela a stála pred ním, určite by ma potrestal.

V lete sme chodievali do protestantských a baptistických kostolov a občas sme navštívili aj Armádu spásy. Nezáležalo na tom, do akého kostola som išla, hlavne, že som tam išla. Môj záujem o Boha s pribúdajúcimi rokmi rástol, uvedomovala som si, že v mojom živote hrá dôležitú úlohu. Nebola som si iba istá, aká úloha to bude a ako ma ovplyvní, keď budem staršia. Oslovovala som ho v modlitbách, no nezdalo sa mi, že ma počúva. Moje slová akoby sa jednoducho rozplynuli. Keď som mala jedenásť rokov, pozbierala som všetku odvahu a našej hlavnej vychovávateľky som sa opýtala, či naozaj verí, že Boh existuje. Myslela som si, že ak to niekto naozaj vie, musí to byť ona. Namiesto odpovede som však dostala facku a opýtala sa ma, ako sa odvažujem o tom vôbec pochybovať. Musela som si kľaknúť a modliť sa o odpustenie. Teraz som už vedela, že som pre nedostatok viery zatratená – spochybnila som existenciu Boha. Bola som presvedčená, že toto mi už Boh nikdy neodpustí.

V to leto som sa vrátila k otcovi a mala som desivý zážitok. Raz večer som si ľahla, odhrnula som závesy na okne vedľa postele a pozerala som na hviezdy a plávajúce oblaky. Robievala som to rada už ako malé dieťa. Zrazu som zbadala, ako sa z jedného oblaku šíri lúč bieleho svetla, a od hrôzy som zmeravela. Lúč sa pohyboval zo strany na stranu, akoby niekoho hľadal. Bola som presvedčená, že je to Ježišov druhý príchod, a skríkla som na plné hrdlo. Učila som sa, že príde ako zlodej v noci, zoberie so sebou spravodlivých a spáli hriešnikov. Otcovi dlho trvalo, kým ma upokojil a presvedčil, že som videla svetlo zo svetlometu oznamujúceho začiatok karnevalu v meste. Nikdy predtým som takéto svetlo nevidela. Zatiahla som závesy a istý čas som v noci na hviezdy nepozerala.

Ďalej som pátrala po pravej podstate Boha. Chodila som do rozličných kostolov a naspamäť som sa naučila celé pasáže z Nového zákona. Dospela som k presvedčeniu, že keď človek zomrie, jeho duch ostane v hrobe až do dňa vzkriesenia. Vtedy príde Kristus, vzkriesi spravodlivých a zoberie ich so sebou. Často som na to myslela, hrozila som sa vlastnej smrti a temnoty, ktorá bude po nej nasledovať.

Koniec ukážky