Start

Ben H. Winters

THE LAST POLICEMAN

Copyright © 2012 by Ben H. Winters

Translation © 2016 by Jana Seichertová

Jacket design © by Doogie Horner

Jacket photographs (hanged man) © by Jonathan Pushnik

(farmhouse) © Ocean/Corbis; (comet) © Shutterstock

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Last Policeman (Quirk Books,

Philadelphia 2012) preložila Jana Seichertová.

Redigovala Jana Holková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 851. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4433-7

Túto knihu venujem Andrewovi Wintersovi,

potomkovi concordských Wintersovcov

„Dokonca aj pre Voltaira, absolútneho racionalistu,

samovražda spáchaná z čisto racionálneho

dôvodu bola niečím obdivuhodným

a mierne groteskným ako kométa

alebo dvojhlavá ovca.“

A. ALVAREZ : The Savage God: A Study of Suicide

„A k zákrute sa blíži pomalý, pomalý vlak.“

BOB DYLAN: Slow Train

PRVÁ ČASŤ

 Mesto obesencov

Utorok 20. marca

Rektascenzia 19 02 54,4

Deklinácia –34 11 39

Elongácia 78,0

Delta 3,195 AU

1

Zízal som na poisťovacieho agenta a on zízal na mňa, chladné sivé oči za okuliarmi so staromódnym rámom z korytnačiny. Zmocnil sa ma strašný a zároveň inšpirujúci pocit, že sa to naozaj stalo. Nevedel som však, či som na to pripravený. Dosť som o tom pochyboval.

Prižmúril som oči, trochu som sa upokojil a pozrel som naňho znovu. Najprv som však podišiel bližšie, aby som naňho lepšie videl. Oči a okuliare, slabošská brada, ustupujúca vlasová línia, tenký čierny opasok pevne uviazaný pod bradou.

Bolo to skutočné. Alebo nie? Nevedel som sa rozhodnúť. Nevšímal som si špinavú podlahu a plechové tóny rokenrolovej hudby vychádzajúce z lacných stropných reproduktorov, zhlboka som sa nadýchol a sústredil som sa len na mŕtvolu.

Ten zápach ma zabíjal. Bol prenikavý, odporný a pripomínal stajňu postriekanú prepáleným fritovacím olejom. Ľudia na tomto svete ešte vždy efektívne a usilovne vykonávali niektoré práce, ale nočné upratovanie toaliet v reštauráciách s rýchlym občerstvením k nim nepatrilo.

Napríklad poisťovací agent visel na toalete medzi záchodovou misou a matnou zelenou stenou kabínky niekoľko hodín, kým ho tam náhodou neobjavil strážnik Michelson, ktorý si potreboval uľaviť.

Pravdaže, Michelson to ohlásil ako 10-54S, lebo presne tak to vyzeralo. V priebehu predchádzajúcich mesiacov som sa naučil – všetci sme sa naučili –, že samovraždy obesením sa zriedka končia hojdaním tela na lampe alebo na strešnom tráme, ako to poznáme z filmov. Ak to nádejný samovrah myslel vážne, a v poslednom čase to všetci mysleli vážne, priviazal sa ku kľučke dverí, k vešiaku na kabáty alebo ku kovovej tyči pripevnenej k stene kabínky pre zdravotne postihnutých, ako to urobil tento poisťovací agent. Potom sa len naklonil a spoľahol sa na to, že váha tela dokončí jeho dielo, utiahne uzol a zastaví prísun vzduchu do pľúc.

Naklonil som sa ešte viac a zaujal som pevnejší podrep v úsilí pohodlne sa podeliť o priestor s poisťovacím agentom tak, aby som nespadol a nekontaminoval miesto činu svojimi odtlačkami prstov. V priebehu tri a pol mesiaca, odkedy ma povýšili na detektíva, som sa s podobnými prípadmi stretol deväť ráz, no ešte som si nezvykol na to, čo smrť urobí s ľudskou tvárou: na oči zdesene hľadiace pred seba a pretkané tenkou červenou pavučinou utkanou z krvi, na vyplazený jazyk, na napuchnuté pery s fialovými okrajmi.

Hánkami som si pretrel oči a premýšľal som, ako poisťovací agent vyzeral zaživa. Na prvý pohľad nebol príťažlivý. Tvár pripomínala cesto a bola nesúmerná: brada príliš malá, nos príliš dlhý, malé oči za hrubými sklami pripomínali koráliky.

Zdalo sa, že poisťovací agent sa zaškrtil pomocou dlhého čierneho opaska. Jeden koniec priviazal na kovovú tyč a z druhého si uviazal okolo krku slučku, ktorú mal teraz zarezanú do mäsa tesne pod ohryzkom.

„Ahoj, mladý. Kto je tvoj kamoš?“

„Peter Anthony Zell,“ odvetil som ticho a pozrel som cez plece na Dotsetha, ktorý otvoril dvere kabínky a zastal za mnou s úškrnom na tvári. Na krku mal veselú kockovanú šatku a v ruke držal plastový pohár s kávou z McDonalda. Ešte sa z nej parilo.

„Beloch, tridsaťosemročný. Pracoval v poisťovníctve.“

„Nechaj ma hádať,“ skočil mi do reči Dotseth. „Zožral ho žralok. Och, počkaj, nie, spáchal samovraždu. Bola to samovražda?“

„Vyzerá to tak.“

„To je ale prekvapenie! Žasnem!“ Denny Dotseth bol asistent generálneho prokurátora, starý harcovník so striebornými vlasmi a širokou priateľskou tvárou. „Ježiši, prepáč, Hank. Nechcel si kávu?“

„Nie, ďakujem, pane.“

Vysypal som Dotsethovi, čo som zistil z obsahu čiernej náprsnej tašky z imitácie kože, ktorú som našiel v zadnom vrecku obete. Zell pracoval v poisťovni Merrimack Life and Fire, ktorá mala kancelárie vo Water West Building neďaleko Eagle Square. Malá zbierka lístkov do kina, všetky na predstavenia z posledných troch mesiacov, prezrádzala Zellovu záľubu v dobrodružných príbehoch pre tínedžerov: Pán prsteňov: Návrat kráľa, dve vstupenky na sci-fi seriál Vzdialené záblesky svetla, DC verzus Marvel v kine IMAX v Hooksette. Ani stopa po rodine, nijaké fotografie v náprsnej taške. Osemdesiatpäť dolárov v päťdolárových a desaťdolárových bankovkách. A ešte vodičský preukaz s miestnou adresou: 14 Matthew Street Extension, South Concord.

„Och, iste. Tú štvrť poznám. Samé pekné rodinné domy. Býva tam aj Rolly Lewis.“

„A zbili ho.“

„Rollyho?“

„Nie, obeť. Pozri sa.“ Obrátil som sa ku skrivenej tvári poisťovacieho agenta a ukázal som na žltkasté modriny na pravom líci, tesne pod okom. „Niekto ho poriadne tresol päsťou.“

„Áno, určite ho zbili.“

Dotseth si zívol a napil sa kávy. Newhampshirský zákon dlho vyžadoval, aby vždy keď sa nájde mŕtvola, zavolali niekoho z úradu generálneho prokurátora. Cieľom tohto opatrenia bolo od samého začiatku zabezpečiť účasť štátneho zástupcu na vyšetrovaní pre prípad, že bude vznesené obvinenie z vraždy. V polovici januára však zákonodarný orgán zrušil túto požiadavku ako neprimerane náročnú vzhľadom na súčasné nezvyčajné okolnosti – Dotseth a jeho kolegovia sa hnali cez celý štát a potom postávali ako vrany na miestach činu, ktoré v skutočnosti neboli miestami činu. Teraz záležalo len na vyšetrujúcom detektívovi, či na miesto samovraždy, oznámenej kódom 10-54S, zavolá asistenta generálneho prokurátora. Ja som ho zvyčajne volal.

„A inak čo je nové, mladý muž?“ vyzvedal Dotseth. „Ešte vždy hráš raketbal?“

„Nehrám raketbal, pane,“ odvetil som roztržito a nespustil som oči z mŕtveho muža.

„Nie? Tak s kým som si ťa pomýlil?“

Poklopkal som si prstom po brade. Zell bol nízky – meral asi meter sedemdesiat –, zavalitý, hrubý v páse. Preboha, ja ešte stále rozmýšľam, potešil som sa v duchu. Všimol som si totiž, že na tejto mŕtvole, na tejto údajnej samovražde niečo nesedí, a pokúšal som sa zistiť čo.

„Nemá telefón,“ zamrmlal som.

„Čože?“

„Peňaženku aj kľúče má pri sebe, ale mobil som uňho nenašiel.“

Dotseth pokrčil plecami. „Stavím sa, že ho zahodil. Beth práve zahodila ten svoj. Služba je čoraz nebezpečnejšia, tak sa rozhodla, že sa tej prekliatej haraburdy radšej zbaví.“

Prikývol som a zašomral „iste, iste“, ale nespustil som oči zo Zella.

„Nezanechal ani list.“

„Čo?“

„List na rozlúčku typický pre samovrahov.“

„Och, naozaj?“ Znovu pokrčil plecami. „Pravdepodobne ho nájde jeho priateľ alebo nadriadený.“ Usmial sa a dopil kávu. „Všetci samovrahovia nechávajú list na rozlúčku. Musíš však uznať, že v dnešných časoch vysvetlenie nie je potrebné.“

„Máte pravdu, pane,“ odvetil som a prihladil som si fúzy. „Nie je potrebné.“

Minulý týždeň v Káthmandu tisíc pútnikov z celej juhovýchodnej Ázie vošlo do obrovskej pohrebnej hranice, zatiaľ čo mnísi spievali v kruhu okolo nej a potom sa tiež vrhli do plameňov. V Strednej Európe starí ľudia kupovali

DVD s návodmi Ako si môžete zaťažiť vrecká kameňmi, Ako si môžete namiešať koktail z barbiturátov. Na americkom stredozápade – v Kansas City, St. Louis, Des Moines – sa stali trendom strelné zbrane, pričom drvivá väčšina ľudí sa rozhodla vpáliť si guľku do hlavy.

Moje pôsobisko Concord v New Hampshire sa z nejakého dôvodu stalo mestom obesencov. Mŕtve telá viseli v skriniach, v prístreškoch aj v nedokončených pivniciach. Pred týždňom v piatok sa majiteľ obchodu s nábytkom vo východnej časti mesta pokúsil o samovraždu v hollywoodskom štýle: obesil sa na opasku svojho kúpacieho plášťa, ktorý priviazal k vyčnievajúcej odkvapovej rúre. Rúra sa však zlomila a ten chudák dopadol na terasu. Prežil, ale zlomil si obe ruky aj nohy.

„Tak či tak je to tragédia,“ vyhlásil Dotseth nevzrušene.

„Každá samovražda je tragédia.“

Vrhol pohľad na hodinky; chystal sa odísť. Ja som však zostal čupieť a prižmúrenými očami som ďalej kĺzal po tele poisťovacieho agenta. Peter Zell si na svoj posledný deň na zemi vybral pokrčený béžový oblek a svetlomodrú frakovú košeľu. Ponožky netvorili jeden pár, obe boli hnedé, ale jedna tmavšia ako druhá a vyťahané, takže mu skĺzli z lýtok. Zato opasok okolo mužovho krku, ktorý doktorka Fentonová odborne nazve ligatúrou, bol parádny, z lesklej čiernej kože a so zlatou sponou s vyrytými písmenami B & R.

„Detektív? Haló, ste tam?“ zavolal na mňa Dotseth. Zdvihol som hlavu a prekvapene zažmurkal. „Mal by som ešte niečo vedieť?“

„Nie, pane. Ďakujem vám.“

„Nemáš za čo. Ako vždy mi bolo potešením, mladý muž.“

„Až na jednu maličkosť.“

„Prosím?“

Vzpriamil som sa a pozrel som mu do očí. „Chystám sa niekoho zavraždiť.“

Nastalo ticho. Dotseth čakal, tváril sa pobavene a predstieral trpezlivosť. „Pokračuj.“

„Žijem v čase a v meste, kde ľudia páchajú samovraždy, kdekoľvek im napadne. Napravo aj naľavo. Je to mesto obesencov.“

„Súhlasím.“

„Nemohol by som zabiť svoju obeť a potom všetko zariadiť tak, aby to vyzeralo ako samovražda?“

„Možno.“

„Možno?

„Áno. Ale tento tu,“ Dotseth namieril palec na nevládne telo, „spáchal samovraždu.“

Žmurkol na mňa, otvoril dvere pánskej toalety a nechal ma s Petrom Zellom samého.

* * *

„Tak čo urobíme, Dlháň? Počkáme, až poňho príde mäsiarske auto, alebo odrežeme toho chrumkavého krásavca sami?“

Prísne a vyčítavo som pozrel na strážnika Michelsona. Nepáčilo sa mi, keď sa policajti hrali na tvrdých chlapov a morbídne prezývali sanitku „mäsiarskym autom“ či obeť „chrumkavým krásavcom“. Ritchie Michelson vedel, že také reči neznášam, a práve preto si ma teraz doberal. Čakal pri dverách mužskej toalety, teoreticky strážil miesto činu, a jedol Egg McMuffin zabalený v žltom celofáne. Žltkastá šťava mu kvapkala na policajnú košeľu.

„Prestaň, Michelson. Ten muž je mŕtvy.“

„Prepáč, Dlháň.“

Ani táto prezývka sa mi nepáčila a Ritchie to takisto vedel.

„V priebehu hodiny by sem mal prísť niekto z kancelárie doktorky Fentonovej,“ vysvetlil som mu. Michelson prikývol a grgol si do päste.

„Takže ho chceš posunúť Fentonke, hm?“ Pokrčil obal zo sendviča a hodil ho do koša. „Myslel som si, že na samovraždách už nepracuje.“

„O tom rozhoduje detektív,“ pripomenul som mu. „V tomto prípade považujem pitvu za nevyhnutnú.“

„Vážne?“

„Áno.“

V skutočnosti mu to bolo jedno. Trish McConnellová si zatiaľ robila svoju prácu na opačnom konci reštaurácie. Nízka, statná žena s čiernymi vlasmi učesanými do chvosta a vykúkajúcimi spod policajnej čiapky zahnala do kúta za fontánkou na sódu skupinku tínedžerov a zapisovala si ich výpovede. Ceruzka sa mihala po papieri, zatiaľ čo počúvala a usilovne plnila príkazy hlavného vyšetrovateľa. Strážničku McConnellovú som mal úprimne rád.

„Neviete,“ ozval sa znovu Michelson, ktorý táral dve na tri, aby ma ešte väčšmi otrávil, „že podľa ústredia máme v takýchto prípadoch čo najrýchlejšie zbaliť stan?“

„O tom nariadení viem.“

„V záujme stability a kontinuity spoločnosti a tak ďalej.“

„Pravdaže.“

„Majiteľ každú chvíľu vyletí z kože, lebo toalety sú stále zatvorené.“

Sledoval som Michelsonov pohľad smerujúci k pultu a k majiteľovi reštaurácie s červenou tvárou. Zazeral na nás, no jeho spurný pohľad vzhľadom na žltú košeľu a vestu farby kečupu pôsobil trochu smiešne. Každá minúta prítomnosti polície ho pripravovala o zisk. Určite by sa rútil ku mne s ukazovákom namiereným na moju tvár, keby sa nebál, že ho zatknem v zmysle ustanovení hlavy XVI trestného zákona. Vedľa vedúceho stál vytiahnutý tínedžer s hustými, na bokoch vystrihanými vlasmi vytŕčajúcimi spod pracovnej šiltovky. S úškrnom preskakoval očami medzi svojím nazlosteným šéfom a dvojicou policajtov, akoby sa nevedel rozhodnúť, kto z nich si zaslúži väčšie pohŕdanie.

„Prežije to,“ ubezpečil som Michelsona. „Keby sa to stalo minulý rok, neprišiel by iba o pánske toalety. Zatvorili by sme celé miesto činu na šesť až dvanásť hodín.“

Michelson pokrčil plecami. „Nové časy.“

Zamračil som sa a obrátil som sa chrbtom k majiteľovi. Len nech sa pekne dusí. Dokonca to nebol ani pravý McDonald. Pravé McDonaldy už neexistovali. Spoločnosť ukončila činnosť v auguste minulého roka, keď sa deväťdesiatštyri percent hodnoty jej akcií vyparilo počas trojtýždňovej paniky na trhoch, po ktorej zostali tisíce prázdnych výkladov natretých žiarivými farbami. Mnohé z jej podnikov, ako tento na Main Street v Concorde, sa neskôr zmenili na pirátske reštaurácie. Vlastnili a prevádzkovali ich miestni podnikavci ako tamto môj nový najlepší priateľ, ktorý živo obchodoval s jedlom poskytujúcim útechu v ťažkých časoch a nerobil si starosti s platením koncesionárskych poplatkov.

Neexistovali ani skutočné podniky 7-Elevens a Dunkin Donuts. Ešte zostali nejaké Paneras, ale dvojica, ktorá vlastnila ich sieť, prešla zmysluplnou duchovnou obrodou a vo väčšine reštaurácií zamestnala ľudí rovnakého náboženského presvedčenia, takže chodiť tam nemalo cenu, pokiaľ ste netúžili vypočuť si Dobrú správu.

Zamával som na McConnellovú, a keď prišla ku mne, jej aj Michelsonovi som oznámil, že tento prípad budeme vyšetrovať ako podozrivé úmrtie, pričom som si nevšímal Ritchieho sarkasticky zdvihnuté obočie. McConnellová len vážne prikývla a obrátila list vo svojom zápisníku. Vydal som príkazy strážnikom na mieste činu: McConnellová dokončí spisovanie svedeckých výpovedí, potom navštívi rodinu obete a informuje ju, čo sa stalo. Michelson zostane pri dverách reštaurácie a bude strážiť miesto činu, kým niekto z Fentonovej kancelárie nepríde po telo.

„Správne,“ súhlasila McConnellová a zatvorila si zápisník.

„Lepšie ako pracovať,“ utrúsil Michelson.

„No tak, Ritchie,“ napomenul som ho. „Ten muž je mŕtvy.“

„Jasné, Dlháň,“ odsekol. „To si už povedal.“ Zasalutoval som kolegom, kývol som im hlavou a s rukou na kľučke som sa zarazil pri pohľade na ženu, ktorá rýchlo kráčala cez parkovisko k reštaurácii. Mala na sebe červenú zimnú čiapku, ale bola bez kabáta a bez dáždnika, ktorý by ju ochránil pred vytrvalým snežením. Vyzerala, akoby odniekiaľ vybehla s úmyslom prísť sem, obutá len v tenkých pracovných topánkach, ktoré sa šmýkali na snehovej kaši pokrývajúcej parkovisko. Vtom ma zbadala a zistila, že na ňu hľadím. Keď pochopila, že som policajt, znepokojene zvraštila obočie, zvrtla sa na podpätku a náhlivo zamierila opačným smerom.

* * *

V služobnom Chevrolete Impala som mieril na sever po State Street. Vzďaľoval som sa od reštaurácie McDonald a opatrne som manévroval po ceste pokrytej polcentimetrovou vrstvou ľadu. Bočné ulice lemovali parkujúce autá, opustené vozidlá so zväčšujúcimi sa nánosmi snehu na predných sklách. Prešiel som okolo Capitol Center for the Arts, peknej tehlovej budovy s veľkými oknami, a nazrel som do preplnenej kaviarne, ktorú si niekto otvoril na druhej strane ulice. Pred železiarstvom Collier’s sa vinul rad zákazníkov – určite dostali nový tovar. Žiarovky. Lopaty. Klince. Na rebríku stál stredoškolák, čiernou fixkou škrtal ceny na kartónovej tabuľke a písal na ňu nové.

Štyridsaťosem hodín, pomyslel som si. Väčšinu uzatvorených prípadov vrážd sa podarilo vyriešiť do štyridsiatich ôsmich hodín od spáchania zločinu.

Okrem môjho auta neboli na ceste nijaké vozidlá a chodci sa za mnou otáčali, keď som prechádzal okolo nich. Akýsi tulák sa opieral o doskami zadebnené dvere hypotekárnej a realitnej kancelárie White Peak. Skupinka tínedžerov sa potĺkala pred vestibulom s bankomatmi a podávala si džoint. Chlapčisko so špinavou kozou briadkou malátne vydýchol dym do mrazivého vzduchu.

Krížom cez sklenú výplň dverí kedysi dvojposchodovej kancelárskej budovy na rohu State Street a Blake Street boli nastriekané grafity s takmer dvojmetrovými písmenami LŽI, LŽI, SAMÉ LŽI.

Mrzelo ma, že som Ritchiemu Michelsonovi spôsobil problémy. Pochôdzkari mali veľmi ťažký život už v čase môjho povýšenia a nasledujúcich štrnásť týždňov im situáciu rozhodne neuľahčí. Je pravda, že policajti mali trvalé zamestnanie a patrili medzi ľudí s najvyššími zárobkami v krajine. A takisto je pravda, že zločinnosť v Concorde oproti predchádzajúcemu roku dramaticky nevzrástla, až na nápadné výnimky. Zákon teraz zakazoval výrobu, predaj a nákup akýchkoľvek strelných zbraní na území Spojených štátoch amerických, ale ťažko sa presadzoval, najmä v štáte New Hampshire.

Napriek tomu v ostražitých očiach občanov na ulici ste stále cítili hrozbu násilia, ktorá si u pochôdzkara v službe, podobne ako u vojaka počas vojny, pomaly, ale isto vyberala svoju daň. Keby som bol Ritchie Michelson, určite by som sa cítil trochu unavený až vyhorený a mal by som sklon k príležitostným sarkastickým poznámkam.

Semafory na Warren Street fungovali, a hoci som policajt a na križovatke nestáli okrem môjho nijaké autá, zastal som. Kým som čakal na zelenú, pozeral som cez predné sklo, prstami som bubnoval po volante a premýšľal o žene, ktorá sa ponáhľala a nemala na sebe kabát.

* * *

„Počuli ste tú novinu?“ zavolal na nás veľký, hlučný detektív McGully, pričom si priložil ruky k ústam ako amplión.

„Dozvedeli sme sa presný dátum.“

„Čo tým myslíš, že sme sa ho dozvedeli?“ Detektív Andreas vstal zo stoličky a pozeral na McGullyho s otvorenými ústami. „Dátum už predsa poznáme. Všetci poznajú ten prekliaty dátum.“

Tým dátumom bol tretí október. Presne o šesť mesiacov a jedenásť dní sa guľa zložená z uhlíka a kremičitanov s priemerom 6,5 kilometra zrazí so Zemou.

„Nemám na mysli deň, keď tá obrovská fašírka dopadne na zem,“ namietol McGully a zamával výtlačkom Concordského monitora. „Hovorím o dátume, keď nám tí géniovia prezradia, kde presne nás zasiahne.“

„To som už videl,“ prikývol detektív Culverson a položil na stôl vlastné noviny; práve čítal New York Times. „Podľa mňa to urobia deviateho apríla.“

Môj stôl stál vo vzdialenom kúte kancelárie vedľa smetného koša a malej chladničky. Predo mnou ležal otvorený zápisník a kontroloval som si v ňom poznámky o mieste činu. V skutočnosti to bol modrý zošit, aký vysokoškoláci používajú pri skúškach. Môj otec bol profesor a po jeho smrti sme v podkroví našli asi dvadsaťpäť škatúľ tenkých zošitov, modrých ako drozdie vajcia. Ešte vždy som ich používal.

„Deviateho apríla? To sa mi zdá priskoro.“ Andreas klesol späť na stoličku a strašidelným šepotom zopakoval:

„Veru priskoro.“

Culverson pokrútil hlavou a vzdychol si, zatiaľ čo McGully sa víťazoslávne usmieval. To bolo všetko, čo zostalo z kriminálneho oddelenia concordskej polície, útvaru vyšetrovania kriminality dospelých – štyria chlapi v jednej kancelárii. Od augusta minulého roka do dnešného dňa traja členovia útvaru odišli do predčasného dôchodku, ďalší náhle a bez vysvetlenia zmizol a detektív Gordon, ktorý si zlomil ruku pri zatýkaní muža podozrivého z domáceho násilia, odišiel na zdravotnú dovolenku a už nikdy sa nevrátil. Tieto straty boli začiatkom decembra nedostatočne nahradené povýšením jedného pochôdzkara na detektíva. Mňa. Detektíva Palacea.

Z personálneho hľadiska sme mali veľké šťastie. Útvar vyšetrovania kriminality mladistvých sa scvrkol na dvoch detektívov, Petersona a Guerreru, zatiaľ čo útvar počítačovej kriminality k prvému novembru úplne zrušili.

McGully otvoril dnešné vydanie New York Times a začal nahlas čítať. Premýšľal som o Zellovom prípade a prepracúval som sa svojimi poznámkami. Nijaké známky násilného zločinu alebo boja // mobil? // Ligatúra: opasok, zlatá spona.

Čierny opasok z krásnej talianskej kože, zdobený písmenami B & R.

„Podľa Harvardovho-Smithsonovho centra pre astrofyziku v Cambridgei, Massachusetts, kľúčový dátum je deviaty apríl,“ čítal McGully z Timesov. „Miestni experti spolu s astronómami, astrofyzikmi a horlivými amatérmi sledujúcimi rovnomerný pohyb Maie, obrovského asteroidu s oficiálnym názvom 2011GV1...“

„Ježiši,“ zúfalo zastonal Andreas, nahnevane vyskočil zo stoličky a rozbehol sa k McGullyho stolu. Bol to malý, nervózny, ale tvrdohlavý štyridsiatnik s hlavou plnou čiernych kučier pripomínal cherubína. „Vieme, čo to je. Zostal na tejto planéte niekto, kto toto všetko ešte nevie?“

„Len pokojne, kamoš,“ chlácholil ho McGully.

„Lezie mi na nervy, že všetky tie informácie omieľajú stále dookola. Je to, akoby mi vtierali soľ do čerstvej rany.“

„Tak sa píšu príbehy v novinách,“ vysvetľoval mu Culverson.

„Ale mňa to štve.“

„Nič sa nedá robiť,“ usmial sa Culverson. V kriminálnom oddelení bol jediným Afroameričanom. Vlastne bol jediným Afroameričanom slúžiacim v concordskej polícii. Niekedy ho láskyplne nazývali „jediným černochom v Concorde“, aj keď technicky to nebola pravda.

„Dobre, dobre, toto preskočím,“ sľúbil McGully a potľapkal úbohého Andreasa po pleci. „Vedci urobili... preskakujem, preskakujem... určité nezhody, ktoré sa zväčša podarilo vyriešiť, pokiaľ ide o... preskakujem, preskakujem, preskakujem. Ale tu sa píše: „Do aprílového dňa, keď nás bude od zrážky deliť len päť a pol mesiaca, vedci zmapujú dostatočný počet bodov deklinácie a rektascenzie, takže budú schopní určiť miesto dopadu asteroidu Maia na zemský povrch s presnosťou na dvadsaťštyri kilometrov.“

McGully čítal čoraz tichšie a barytón mu mäkol. Napokon ticho, ťahavo zapískal. „Dvadsaťštyri kilometrov!“

Nastalo ticho, ktoré narúšal len kovový zvuk vychádzajúci z radiátora. Andreas zastal pri McGullyho stole, pozrel na noviny a ruky visiace pri bokoch zovrel v päsť. Culverson pohodlne usadený v kúte miestnosti vzal pero a kreslil na papier dlhé čiary. Zatvoril som modrý zošit, zaklonil som hlavu a uprel som oči na miesto na strope neďaleko lampy so zvlneným okrajom uprostred miestnosti.

„A práve v tom je problém, dámy a páni,“ zaburácal znovu McGully a zamával novinami, skôr než ich zatvoril.

„Až zistia miesto dopadu, nastane reťazová reakcia.“

„Reakcia?“ zavyl Andreas a podráždene sa načiahol za novinami. „Aká reakcia?“

„Počul si predsa kanadského premiéra. Dúfajme, že dopadne na územie Číny,“ zacitoval ho so smiechom McGully. „A čínsky prezident na to zareagoval: Počúvajte, Kanaďania, bez urážky, ale my máme na to iný názor. Veď to poznáte. Bla-bla-bla.“

Andreas znechutene zavrčal. Jedným okom som pozoroval kolegov a usilovne som premýšľal. Chlapík príde uprostred noci do McDonalda a obesí sa v kabínke toalety pre postihnutých. Chlapík príde uprostred noci do McDonalda...

Culverson slávnostne zdvihol papier a ukázal nám mriežku s vyznačenými osami X a Y, ktorú naň načmáral.

„Vyhlasujem oficiálny turnaj Concordského policajného oddelenia v biliarde, ale namiesto s guľami budeme hrať s asteroidmi,“ oznámil s nehybnou tvárou. „Pristúpte bližšie, páni.“

Detektíva Culversona mám rád. Páči sa mi, že sa ešte vždy oblieka ako skutočný detektív. Dnes mal na sebe trojdielny oblek, kravatu s kovovým leskom a vreckovku do saka zladenú s kravatou. Veľa ľudí v poslednom čase prestalo o seba dbať. Napríklad Andreas si dnes obliekol tričko s dlhými rukávmi a pohodlné džínsy, zatiaľ čo McGully sa rozhodol pre teplákovú súpravu s logom futbalového tímu Washington Redskins.

„Ak musíme zomrieť,“ uzavrel diskusiu Culverson, „najprv oberme o pár dolárov bratov a sestry z hliadkovacej divízie.“

„Iste, ale...“ Andreas sa znepokojene rozhliadol okolo seba. „Ako máme uhádnuť, kam dopadne?“

„Ako?“ McGully pleskol Andreasa poskladaným Monitorom. „Ak chceš vyhrať, musíš si tipnúť, hlupák!“

„Začínam,“ ozval sa Culverson. „Stavím rovnú stovku na Atlantický oceán.“

„Štyridsať chechtákov na Francúzsko,“ pridal sa McGully a prehŕňal sa v peňaženke. „Dobre im tak, čurákom!“

Culverson odniesol papier s mriežkou do môjho kúta a položil mi ho na stôl. „A čo ty, Ichabod Crane? Čo myslíš?“

„Ježiši,“ vzdychol som si, ale v myšlienkach som bol inde. Premýšľal som o škaredej modrine pod okom mŕtveho muža. Nedávno Petra Zella niekto silno udrel do tváre. Rana však nevyzerala príliš čerstvá. Asi pred dvomi týždňami? Skôr pred tromi. Doktorka Fentonová mi to zistí presne.

Culverson čakal so spýtavo zdvihnutým obočím. „Detektív Palace?“

„Ťažko povedať, nie? Hej, chlapi, kde si kupujete opasky?“

„Opasky?“ Andreas si pozrel na pás a potom na mňa, akoby ma podozrieval z nejakého triku. „Ja nosím traky.“

„V obchode, ktorý sa volá Humphrey’s,“ prezradil mi Culverson. „V Manchesteri.“

„Mne kupuje opasky Angela,“ ozval sa McGully a pustil sa do čítania športovej rubriky. Oprel sa na stoličke a nohy si vyložil na stôl. „Dopekla, o čo ti ide, Palace?“

„Pracujem na prípade,“ vysvetlil som a všetci na mňa so záujmom pozreli. „Ide o toho obesenca, ktorého sme dnes ráno našli v McDonalde.“

„Myslel som si, že to bola samovražda,“ namietol McGully.

„Zatiaľ o nej hovoríme ako o podozrivom úmrtí.“

„My?“ Culverson sa na mňa pochvalne usmial. Andreas, stále sediaci pri McGullyho stole s očami upretými na papier s mriežkou, sa pleskol dlaňou po čele.

„V tomto prípade bol ligatúrou čierny opasok. Luxusný. Na spone mal vyryté B & R.“

„Belknap a Rose,“ poznamenal Culverson. „Počkaj, ty na tom prípade pracuješ ako na vražde? Na vraždu si ten chlapík vybral príliš rušné miesto.“

„Pravdaže, Belknap a Rose,“ súhlasil som. „Pripadá mi zvláštne, že zvyšok oblečenia obete nestál za reč. Obyčajný konfekčný béžový oblek, stará košeľa so škvrnami pod pazuchami a ponožky, každá inej farby. Navyše ten chlap mal v nohaviciach opasok, lacný hnedý opasok. Ligatúra však bola z pravej kože s ručným prešívaním.“

„Tak išiel do obchodu B & R a kúpil si drahý opasok, aby sa na ňom obesil,“ usúdil Culverson.

„A záhada je vyriešená,“ McGully obrátil stranu.

„Myslíte?“ Vstal som. „Tak sa na to pozrime. Chcem sa obesiť, som obyčajný chlapík, do práce nosím obleky a pravdepodobne vlastním niekoľko opaskov. Prečo by som išiel autom do dvadsať minút vzdialeného Manchesteru, navštívil luxusný obchod s pánskym oblečením a kúpil si špeciálny opasok na samovraždu?“

Prechádzal som sa pred stolom, trochu som sa hrbil a prihládzal som si fúzy. „Prečo by som nepoužil niektorý z tých, ktoré som už mal?“

„Ktovie?“ prehodil Culverson.

„Ale ešte dôležitejšia otázka znie,“ zívol McGully, „koho to trápi?“

„Jasné,“ odvetil som, sadol som si späť na svoje miesto a znovu som vzal modrý zošit.

„Si ako mimozemšťan, Palace. Uvedomuješ si to?“ McGully jediným rýchlym pohybom vytrhol z novín stranu so športovou rubrikou, pokrčil ju do guľôčky a hodil mi ju do hlavy. „Akoby si pochádzal z inej planéty.“

Koniec ukážky