Start

Andrea Coddington 

MAL TO BYŤ PEKNÝ ŽIVOT 

Text © Andrea Coddington 2009, 2014 

Jacket design © Emil Křižka 2014 

Jacket photo © Lýdia Jušková 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Redigovala Anna Šikulová. 

Obálku navrhol Emil Křižka. 

Grafická úprava PRO 2, a. s., Bratislava. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014  

ako svoju 589. publikáciu v elektronickej podobe. 

Druhé vydanie, vo vydavateľstve Ikar prvé. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3975-3 

Tebe... 

Prológ  

Človek mieni, Pán Boh mení 

Sedela som na posteli vo svojom newyorskom byte. 

Neviem, niekedy v máji, v deviatom mesiaci druhého tehotenstva. Hovorila som si, že som šťastná. Lepšie mi už ani nemôže byť. Teda môže, jasné, ale predsa, mám všetko, po čom som túžila. 

V živote som nedostala nič zadarmo, pečené holuby mi naozaj nepadali z neba. Nenarodila som sa do najbohatšej rodiny ani do najšťastnejšej doby. A teraz? 

Osud je ku mne štedrý. 

Mám muža. 

Zbožňuje ma, miluje, je fantastický otec, milenec, priateľ a partner. Postará sa, dobre vyzerá, rád a s potešením varí, pomôže mi so všetkým, dá sa s ním hovoriť aj o babských veciach, jeho reč je sofistikovaná, s jemným južanským prízvukom, netlačí ma do pózy, som preňho neodolateľná. 

Máme sex divoký, sex nežný, sex vzrušujúci, sex láskavý. Vieme presne, čo máme radi, bez kompromisov a dlhých rečí sa uspokojujeme.  

On má odzbrojujúci úsmev, veľké a láskavé srdce. Priťahuje ma mužnosťou, pevným objatím. Rada vdychujem jeho vôňu, držím jeho ruku vo svojich... 

Som jeho žena. 

A on je môj muž. 

Mám dcéru. 

Je zlatá, zdravá, okatá, pekná, šikovná. Klára mi priniesla do života nový rozmer. Som mama. Odžila som si pri nej záchvaty šialenosti čerstvej prvorodičky. Nekonečné výbuchy plaču v šestonedelí, hormonálne výkyvy, ľútosť a ubolené telo. Prebdené noci, keď by som ju už od únavy najradšej spláchla do záchoda a vymenila za pár hodín spánku. Prežili sme krvácajúci pupok, koliky, zápchu, horúčky, plač z hladu, plač pre radosť, plač pre pozornosť, plač zo strachu, plač pre zuby, plač pre nič. Klára je bohovská, všeličo som sa už naučila, nepanikárim ako kedysi a teraz môžem pokojne počkať na príchod syna. 

Z východnej strany bytu vidím Central Park. 

Pozerám sa na umelo vytvorený, ale reálne prirodzený park. Obľúbila som si ho.  

Odkočíkujem v ňom ďalšieho malého Newyorčana. 

Budeme kompletní. 

New York mi plní môj sen. 

Žijeme v dostatku a blahobyte rozkvitnutého kapitalizmu. Chýba mi robota, to je fakt. Napätie a žabomyšie kancelárske vojny, veľké veci, stres, adrenalín dôležitých termínov aj maličké drobnosti nezdravej konkurencie a kŕčovitého nasadenia. Mám doktorát z politológie, teraz síce iné priority, ale žena v domácnosti zo mňa nebude. Som mladá – pre Američanov stále decko. Nič som nestratila, ešte len začínam. 

Čo viac? Muž, dcéra, syn... 

Naozaj, som šťastná. 

A vtedy som aj bola. 

Všetko sa zmenilo v zlomku sekundy. 

Dnes tu sedím, stále ja, poznačená životnou vráskou, s dvoma olovenými guľami, s dierou v živote a srdci. Miliónkrát za deň hotová s nekonečnou otázkou: „Prečo ja?“ 

Mám viac otázok ako odpovedí, mám more vyplakaných sĺz, dennodenne pocit, že to ďalej nezvládnem. 

Kto povedal, že žiť sa musí, aj keby čo bolo, je hlupák. 

Kto povedal, že ak nejde o život, nejde o nič, ešte väčší. 

Žiť sa predsa nemusí. 

A o život ide stále. 

I. 

To poznám 

Bola som už na rozsypanie. 

Veľká, nemotorná, ťažko sa mi dýchalo, chodilo, ležalo či sedelo. Na začiatku horúceho leta som sa potila ako somár v kufri a každá normálna ženská sa na mňa na ulici len ľútostivo pozerala. Predstave, že aj tehotná žena je pekná, som už dávno neverila. Pribrala som vyše tridsať kíl, bola som obrovská úplne všade. Stehná, zadok, lýtka, nohy sa mi zväčšili o číslo, a prsia, ak sa to ešte pri veľkosti sedem dá nazvať prsami, boleli neopísateľne. Vedela som, že bude veľký, veď aj Klára mala takmer štyri kilá. 

Mama sa prihovárala môjmu bruchu: „Vnúčik môj milučký, prvorodený, poď už von.“ 

Smiala som sa na nej. 

Moja mama je melodráma, nervák, chodiaca panika, a fajčí jednu za druhou. Inak je celkom fajn. Obetavá babka. Nevie sa dočkať svojho druhého vnúčatka, ale hlavne prvého vnuka. Pre ženu, ktorá má tri dcéry a doma chlapa, čo jej pri každom tehotenstve tvrdil, že čakajú Peťka, to bola životná udalosť. 

Lietala do New Yorku častejšie, ako chodievala do susednej dediny či do okresného mesta. 

Prišla vždy, keď sme potrebovali. 

Keď sa narodila Klára, keď som išla do roboty, keď sme išli na dovolenku, keď nám bolo dobre, keď nám bolo ťažko, aj teraz, keď som zase išla rodiť. 

Pas mala preštempľovaný americkým imigračným. Celý život prežila v jednej dedine. Narodila sa tam, vyrástla, vyštudovala, pracovala, vydala sa, mala deti, postavila dom, oslávila päťdesiatku a na dovolenky chodila do Juhošky, o Amerike sa jej ani nesnívalo... 

A potom s kuframi plnými klobások, vyberaných orechov, oravskej slaniny, paštét Majka, vegety, polohrubej múky, tekutého Persilu a vlny na pletenie, domácej hruškovice, slivkového lekváru a bonboniér Tatiana pri každom vstupe na americkú pôdu tvrdila, že nič na jedenie nepriváža. Dnes sa zaprisaháva, že už nikdy nepoletí British Airways, lebo prestup na londýnskom Heathrowe je zlý sen. Je hrdinka a hovorí, že na letisku už nepotrebuje žiadnu uvítaciu delegáciu s transparentmi a taxík si môže zavolať aj sama. Dorozumie sa po anglicky, stále sa nevie dojesť amerických nepečených syrových koláčov a detské ihriská v Central Parku pozná lepšie ako rodený Newyorčan. 

Na ženskú, čo celý život vyvárala v obrovských hrncoch, aby nakŕmila hladné krky, stála v rade na vianočné mandarínky, odtŕhala si od úst, len aby sme my mali, zabíjala prasce, chovala husi... si teraz celkom slušne objednávala tenučkú pizzu zo siete Domino’s – každý utorok majú akciu, dve za cenu jednej. Cez víkend zase čínu. 

Načo budeme stále len gyndžiť, keď nám donesú horúce jedlo pomaly do kuchyne? 

„A ako je toho veľa,“ tešila sa. 

Slovenskú dušu šetrnú v sebe nezaprela: „Tie kontajneríky poumývame a odložíme. Určite sa na niečo hodia.“ 

Podľa mamy sa skoro všetko ešte na niečo zíde, a tak sme odkladali, skladovali, nič nevyhadzovali. Mali sme nasyslených toľko harabúrd, až ich nakoniec, konečne, nahádzala do vreca a vrece hodila do odpadovej šachty. 

Vlna a ihlice ležia nedotknuté na dne kufra dodnes. 

„Kto by sa s tým slepil, keď si kúpiš tisíc ráz krajší a farebnejší vo výpredaji?“ 

„Som ti hovorila, mami, ale ty nie!“ 

„A za také peniaze?! Za to nemám ani na pol chrbta vlny.“ 

Kvasnice a múka tiež prešli záručnou lehotou. 

„Také dobré koláče sa tu dajú kúpiť. A bez roboty. A ešte je to tuším aj lacnejšie.“ 

„Som ti hovorila.“ 

Domáce dobroty sa jej už nezdajú nenahraditeľné, len na vlastnoručne nazbierané dubáky nedá dopustiť. 

„Tá bratislavská klobása je prepaprikovaná a zbitá. Také jaternice, čo kúpiš u Maďara na Druhej avenue, ani náš tatko neurobí.“ 

Maďarská mäsiareň, ktorá sa, neviemprečo, volá Yorkville Meat Emporium! Angličtina sa tu len ťažko dostáva pod kožu božsky premasteným, chrumkavým škvarkovým pagáčikom, štipľavej čabianskej klobáske, pražskej šunke, suchej maďarskej saláme a bez debaty najlepšej makovej štrúdli v Severnej Amerike. 

„A tie tvarohové pirohy, čo sme mali minule od Poliakov, paráda.“ 

„Áno, mami, aj knedle sa dajú objednať, bryndza kúpiť. Keď veľmi zatúžiš, tak chalani z New Jersey pravidelne varia huspeninu a robia tlačenku.“ 

Mama sa neudomácnila, ale prispôsobila sa. 

Žehličku buchla niekde do kufra, pretože pri deckách a stopercentnej vlhkosti vzduchu sme prali ako v štátnej práčovni. Sama uznala, že keď sa bielizeň poskladá zo sušičky ešte teplá, vôbec nie je dokrčená. Úplne sa osamostatnila obdivuhodným krokom, keď si objednala cigarety niekde zo štátu Delaware či odkiaľ. 

„Čo nemajú boha pri sebe, keď za cigaretle pýtajú osem dolárov? Tak to ja nedám.“ 

„Nie, mami, nemajú.“ 

A nedala. Fajčiť neprestala, cigy si zaobstarala lacnejšie. 

Bola s ňou sranda. Len nie vtedy, keď nechala ani nie trojmesačnú Kláru, spiacu v kočíku, postrážiť náhodnej okoloidúcej černoške v parku. 

„Potrebovala som ísť na záchod!“ 

„Mami, preboha! Radšej nabudúce prídeš domov počúraná. Počula si ma?“ Skoro ma šľak trafil od ľaku. 

„Lebo máš málo čo prebaľovať, však,“ odbila ma s úsmevom. O chvíľu sme sa už na celej historke smiali a môjho muža sme od detailov popoludňajšej vychádzky radšej ušetrili. 

Keď plakala Klára, mama plakala s ňou. Keď som plakala ja, utešovala ma a držala za ruku. Plakala tajne, aby som ju nevidela. 

Moja mama, moja opora. 

Nakoniec si odniesla so mnou všetok môj kríž. 

Zvesť o Brunovi, to bola udalosť! Collin prinesie prvého vnuka Brawntonovcom, ja Šikovcom, Klára bude mať prvého brata, moje sestry prvého synovca, moje tety – lebo aj môj otec má len sestry – prvého prasynovca, Klárine sesternice jediného bratanca atď. 

Pokračovateľ rodu a nositeľ mena sa má už-už narodiť. Kliatba mužského pokolenia našich dvoch rodov vypršala pri ultrazvuku, ktorý čarovne ukázal mužský penis v mojom bruchu. Som chodiaci testosterón. 

Už aby bol vonku. Chlapec. Aj penis! 

Viem, čo ma čaká, idem k tomu istému doktorovi. Starý Jack Maidman je studený, odmeraný, ale postará sa o nás. Idem do tej istej nemocnice. Columbia Presbyterian na západnej strane horného Manhattanu. Nemusím sa extra baliť. Porodím, v nemocničnej posteli sa ani neohrejem a s ružovým bábätkom v autosedačke pôjdem domov. Žiadne predlžovanie nemocničnej dovolenky. Vonku ma bude čakať Collin s objednaným autom. Čierny lincoln, tak ako pri Kláre, nech sa pohodlne odvezieme domov. Premietam si všetko, čo ma čaká, a pripravujem sa na pôrodné déjà vu. 

Teším sa. Bojím sa. Ale hlavne to chcem mať za sebou. Už viem, ako budem naliehavo prosiť, možno aj kričať, že chcem epidurálku. Hneď, lebo dlhšie nevydržím... 

Mám to naplánované, odžité, odskúšané, odrodené. 

Kontrakcia ma nadránom 2. júna celkom zaskočila. 

Najmä intenzitou. 

„Ježišukriste, je to tu,“ povedala som po slovensky spiacemu Collinovi. 

Letím na záchod. Zo žalúdka sa mi tlačia asi aj vianočné pupáčiky spred piatich rokov.  

Moja obetavá, nedočkavá a hlavne zvedavá mama strčí hlavu do malinkej kúpeľne manhattanského bytu.  

„Darinka, deje sa niečo?“ 

Darinka? Neoslovila ma tak už roky. 

„Áno, mami, je to tu,“ hovorím v kŕči. 

„To vidím.“ 

„Mami, tak čo sa pýtaš?“ 

Kontrakcie sú silné a pretínajú mi telo rýchlo jedna za druhou. Výraz na maminej tvári si budem dlho pamätať. Na jednej strane radosť a očakávanie, na druhej strane – pohľad, ktorý môže mať len mama. Vedela som, že keby mohla, najradšej by si to celé odtrpela za mňa.  

Klára sa zobudila s plačom. Neuveriteľné. Tie decká sú naozaj s nami spojené pupočnou šnúrou. Bola celá nesvoja. Tušila? Vedela? Cítila? 

Jej milovanú maminku niečo bolí. Plakala a chcela ma objať. V bolestiach a kŕčoch na ňu žmurknem a ľahneme si spolu na chvíľu do postele. Collin len pozerá, celý biely – bojí sa, že to do nemocnice nestihneme. 

„Zajušo, a vieš ty čo?“ 

„Čo?“ 

„V chladničke máš prekvapenie,“ vymýšľam a nič lepšie mi nenapadne. 

„Bejby, prosím ťa, poďme už,“ Collinovi je vážne naponáhlo. 

„Klárinočka, mamu len trošku bolí bruško, lebo bude mať bábätko,“ zdrobňovala mama. 

„Teraz idem do nemocnice a odtiaľ ti donesiem brata, presne tak, ako som ti sľúbila.“ Neviem, či mi rozumie. 

Prestala plakať, zostali len mandľové oči a spýtavý pohľad. 

Upokojila sa. Môžeme ísť. 

Collin ma ženie do taxíka. Bol pri Klárinom pôrode, bude aj pri Brunovom... Bude ma držať za ruku, bude na mňa kričať ako tréner na svoju najlepšiu atlétku: „Bejby, potlač.“ 

Alebo: „Poďme, Tigrica moja, pekne sa nadýchni a do desať, tlaaaaaač!“ 

Prípadne sa pochlapí inou americkou bravúrnosťou: „You can do it, we can help.“  

Americký trhák, on je môj filmový hrdina za všetky drobné. Zbožňujem ho a zbožňujem aj jeho americké odrhovačky, gýče, drámu a afektovanosť. Je mojou „americkou sochou všetkého“. 

V žltom taxíku sa ženieme ulicami západnej strany Manhattanu. Stopli sme ho celkom rýchlo, hneď na rohu 92. ulice a Central Park West Avenue. 

Nepamätám si taxikára ani cestu, len to, že Collin mu povedal: „Definitívne choď po West Side Highway, vyhni sa Broadwayu aj Riverside Drive.“ 

Vždy má v kúpeľni zapnuté rádio. Vie, čo sa deje na cestách a kadiaľ sa kam dá čo najrýchlejšie dostať. Navyše má intuíciu, pozná mesto a newyorských taxikárov. 

Šofér bol zelenší ako ja... 

Prichádzame do nemocnice a mne sa chce strašne tlačiť. Len dostať zo seba zvyšky zo žalúdka. Collin je pri mne, pozerám naňho a čakám, že sa moje trápenie skončí. Konečne jedenáste poschodie Presbyteriánskej. Sestrička v prvej vyšetrovni mi prikázala: „Ak máte nutkanie, netlačte.“ 

„Ľahko sa to hovorí.“ 

„Ešte netlačte. Musíme vás dostať aspoň do postele.“ 

Vyzliekam sa z neforemných tehotenských šiat a prikyvujem, že rozumiem. Collin vypisuje posledné papiere. Potvrdzuje, že máme poisťovňu, lebo inak rodím na ulici. 

Amerika, peniaze, biznis... Zdravotníctvo je drahé, poisťovne lakomé, pacienti a doktori na nože. 

Všetko okolo mňa sa deje cez matný filter. Som za objektívom kamery, som na stoličke režiséra a som herečka v hlavnej úlohe.  

Bolesť! To bolí! Viem, že môj syn je veľký, ani sa veľmi nepohyboval ku koncu... teda neprekypoval aktivitou, len sa tam prevaľoval ako veľryba a s ním celé moje brucho. 

„Netlačte, už ste na osem centimetrov otvorená, dieťa bude o pár minút na svete,“ hovorí sestrička. 

Usmejem sa na ňu. „Vážne?“ 

„Vážne, drahá moja. Bude to rýchlovka.“ 

Je mi zle, je mi zima a je mi na vracanie. Viac zo strachu, že mi nestihnú pichnúť epidurálku. 

„Kde je anestéziológ? Potrebujem epidurálku, a to hneď,“ skôr prosím, ako nalieham. 

Pamätám si prvý pôrod, keď som si myslela, že umieram, lebo mi tŕpli nohy. Mala som zimnicu a pri pomyslení, že ďalšia kontrakcia určite príde, som možno aj umrieť chcela. Bolesť ma pretínala na niekoľko krvavých kúskov v nepredstaviteľnej intenzite. Nie som žiadna padavka... Ale toto bolí! 

Sestrička ma preváža do pôrodnej sály, Collin kráča vedľa mňa, celkom pokojný. 

Aspoň navonok. „Bejby, ty si jednotka, ty to zvládneš...“ 

V Presbyteriánskej je pôrodná sála, vlastne izba. S koženými gaučmi, keby náhodou nejaká exhibicionistka chcela mať pri sebe príbuzných a priaznivcov. Je tam telka, telefón, malý nočný stolík a obrovská posteľ, na ktorej som ešte obrovskejšia ja. Prichádza moja spása – príťažlivý ázijský anestéziológ. 

„Pani Brawntonová?“ 

„Áno, to som ja.“ 

„Rozumel som správne, že máte záujem o anestéziu?“ pýta sa hlboko zafarbeným hlasom oficiálnym tónom. 

„Áno, správne.“ Len sa už, prosím ťa, pohni. 

„Mňa to bolí.“ 

„Keď budem pichať, nepohnite sa, bez ohľadu na intenzitu bolesti,“ rozkázal mi stroho. 

„Uhm, už len rýchlo.“ 

Pery popraskané, hrdlo vyprahnuté. Sestrička mi pomáha posadiť sa, kým ja so zaťatými zubami objímam vankúš. Môj muž je zrazu nesvoj. Možno sa bojí. Na ihlu v mojej chrbtici určite nie je najpríjemnejší pohľad. 

Aaaah, už je to tu. Tŕpnu mi nohy, tentoraz v známom sladkom pocite úľavy. Opäť sa usmievam. Bolesť poľavuje takmer okamžite. 

„Ďakujem. Bez teba by som to nezvládla,“ vďačne pozerám na môjho anjela, ktorý odchádza s letmým úsmevom stoického čínskeho mafiána. 

Zostávam sama s Collinom a so sestričkou. Sleduje kontrakcie na monitore a volá pagerom Dr. Jacka, pretože na jedenástke ideme rodiť. 

Jack je Jack. Ako vždy nezaujatý, respektíve zaujatý všetkým iným, len nie pacientkou. Aspoň tak pôsobí. Viem však, že som v dobrých rukách. Pohoda-nepohoda, stojí za to. 

Keby bol naozaj, nedajbože, nejaký problém – Jack vie, čo robiť. 

Ale Boh dal. 

Jack nevedel a problém zostal. 

Problém života a smrti. 

II.

Čašníčka azákazník alebo... ako sa to začalo

Bolo najhorúcejšie newyorské leto, aké si pamätám.

Ortuť vteplomere neklesla podtridsať stupňov, vlhkosť vzduchu bola stopercentná. Nauliciach zapáchali hory odpadkov, vmetre som sa modlila, aby sa omňa nikto upotený neoprel.

Odchádzali sme zQueensu, spolu sEvou, domesta.

New York je len jeden – Manhattan.

Alebo: City, New York, Mekka, NYC, Gotham, Big Apple... tvrdia zarytí lokálpatrioti. Vskutočnosti sa mesto skladá zpiatich samostatných častí: Manhattan, Queens, Brooklyn, Bronx aStaten Island.

Vporovnaní sostrašidelnou reštauráciou, kde sme si zarábali naživobytie, bolo náš prenajatý byt sklímou rajom. Neviem, prečo som tam robila, keď som nič nezarobila. Navrhla mi to Eva, ktorá prišla naleto zColorada, kde študovala. Cezinzeráty sa znás stali spolubývajúce ateraz aj kolegyne.

Čašnícky chlebíček je ťažko oddretý, ale prenás Východoeurópanky sú vreštauráciách dvere otvorené. Nie sme zLatinskej Ameriky, sme biele, sme milé, vieme poanglicky, máme šmrnc ato sa cení. Navyše robota nám nesmrdí, potrebujeme peniaze naruku, sme flexibilné... Vdobrej reštaurácii alebo bare sa dajú zarobiť slušné peniaze. Dá sa znich vyžiť, niekedy aj odložiť, zaplatiť nájomné, školu, cestovanie, zápisné naherecké amodelingové konkurzy. Jednoducho, finančne podporiť ten pravý dôvod, prečo sme vNew Yorku. Vreštaurácii menej dobrej, ako je tá naša, je to strata času.

Il Porto je žlto-modrá opacha narohu South Street Seaport aFulton Street svýhľadom naBrooklynský most. Talianskou reštauráciou to chcelo, naozaj len chcelo byť.

Aby to namanhattanskej mape nebolo úplne čierno-biele, niektoré ulice majú aj názvy, nielen čísla. Manhattan je ostrov, ktorý obmývajú dve rieky – zozápadnej strany Hudson azvýchodnej strany rieka Východná. Zvonka sa dá doManhattanu dostať iba cezmost, tunel, preplávať – nie! – alebo priletieť, napríklad súkromnou helikoptérou.

Dávno som už vDowntowne nebola.

Všetky miesta južnejšie od16. ulice dýchajú mojou láskou, majú špeciálnu vôňu. Aj krátky pohľad či dotyk by oživil zabudnuté, možno len upratané spomienky nafrenetický ruch dolného Manhattanu. Rozpálené úzke ulice zatienené mrakodrapmi, dennodenne preplnené turistami, ktorí si chodili poobchodoch alebo nanákup doneďalekého „najlepšieho, posledného tajomstva“ New Yorku – Century 21. Všetci milujeme obchodný dom, lepšie povedané, obchodné peklo Century 21, kde dostať značkové veci zavýpredajové ceny. Keď Gucci alebo Versace, tak pravá „značka, značka, značka“ zoCentury 21 alebo napodobenina odšikovných čínskych remeselníkov zChinatownu. Rusky kupujú podprsenky nakilá, Japonci sa idú zblázniť zaznačkami, černošky sa naťahujú doblink-blink tepláčikov obopínajúcich zadok, Talianky berú všetko detské oblečenie, chlapi odchádzajú väčšinou sdvadsiatimi kravatami aIndovia zakrútení donajfarebnejších pašmín. Každý si tam niečo nájde, len treba mať pevné nervy aostré lakte.

Džungľa Wall Street, Newyorská burza afinančný dištrikt. Všetky možné reči sveta vkraťasoch ateniskách sa miešajú vjedinečný koktail snewyorským prízvukom, tmavými oblekmi aneodmysliteľnými slnečnými okuliarmi finančníkov alebo tých, ktorí by nimi len chceli byť.

Výletné loďky zadvacku povozia turistov okolo manhattanských mrakodrapov, Sochy slobody aEllis Island. Ostrov, ktorý slúžil ako imigračná hranica adopolovice dvadsiateho storočia sa cezeň dostalo doNew Yorku vyše dvanásť miliónov prisťahovalcov.

Nadvodou príjemne pofukuje, dehydrovaní návštevníci naberú silu naďalšie dobrodružstvá aprehliadky. Samozrejme, každý chodí obdivovať trhák newyorskej turistiky – Ground Zero. Ľudom dodnes behajú zimomriavky prispomienke napadajúce Dvojičky ahoriacich ľudí, ktorí si radšej skočili poistú smrť. No aamerická duša biznismena sa nezaprela – pohľadnice, šálky, kľúčenky, fotky stematikou 11. septembra si kúpite odkaždého pouličného predavača. Niektoré obchody si nechali prach zpadajúcich mrakodrapov vovýkladoch ako lákadlo. Neďaleký Kostol Svätej Trojice je miestom napietnu spomienku.

Všetky atrakcie vblízkom okolí našej vývarovne zahnusenej švábmi, ktorú mala nastarosti malá milá kolumbijská mafia, amy slovenské herečky sme tam robili ako čašníčky. Fantastická kombinácia.

Eva to stými hnusákmi vedela amala hrošiu kožu. „Ponáhľaj sa, Mauricio nanás bude ziapať, keď prídeme neskoro.“

„On bude ziapať tak či tak,“ vlečiem sa unavene nametro. „Aveď už idem.“

Nechápem, ako to Eva robí. Vedela sa obrniť. Vedela, že zniečoho sa žiť musí. Dokonca sa natých idiotov usmievala, flirtovala snimi... Všetko, len aby mala zákazníkov, aby zarobila. Eva mala vNew Yorku zostať. Toto mesto prijme arozmaznáva tých, čo sa vedia biť čisto alebo špinavo. Všetko jedno: Potkan kráľ – silnejší vyhráva, slabší je naodstrel.

DoIl Porta sme prichádzali napol deviatu. Odstanice metra naFulton Street to znamenalo preEvu banán zapol dolára adžús. Premňa spravidelnosťou kávu aaspoň jednu cigu.

Metro je najrýchlejšia, najlacnejšia, najmasovejšia anajšpinavšia forma prepravy vNew Yorku.

Prichádzame. Zápach, zvláštny mix upotených tiel, páliaceho slnka, starého kečupu, silných čpavkových čistiacich prostriedkov, marihuany ačerstvej kávy mi zostal vnose dodnes. Il Porto – neslávne slávna bašta smutnoveselých osudov.

„Ola, amigos,“ počula som sa.

Budem aj ja patriť ktým, čo sa vNew Yorku naučili pošpanielsky? Hovorím si, že stále lepšie než popoľsky. Našich latinskoamerických kolegov neznášame. Všetci sú vAmerike nelegálne, vedia, čo je boj oprežitie, drogujú amožno majú aj zbrane. Smrdia, lebo sa nesprchujú, alebo voňajú ako kurvine kufre, lebo sú nadržaní amyslia si, že voňavka to zachráni. Neviem, či to majú vgénoch alebo je to syndróm hladného psa – teda zoberiem azožeriem akúkoľvek kosť. Vich prípade ošacujem, obchytkám, aak môžem, pretiahnem. Oni si oVýchodoeurópankách myslia, že sú lacné štetky, amy si onich myslíme, že nám nesiahajú ani popäty. Je to naša malá každodenná vojna. Iróniou je, že preAmeričanov sme všetci bezrozdielu lacnou pracovnou silou. Sme upratovačky, opatrovateľky, umývači riadu, robíme vreštauráciách, mali by sme si uctiť domáceho pána ajeho božský zelený dolár. Amy sa preň ideme zabiť.

„Dievčatá prišli,“ hlučne sa knám hrnie Pablo.

„Drž hubu. Nerev hneď ráno!“ zrazí ho nazem Eva, ale súsmevom.

Jemu okamžite stojí. Hovorím, ten syndróm hladného psa.

„Poďme, dievčatá, poďme sa rýchlo prezliecť,“ volá nás Luciana, naša kolumbijská kolegyňa.

Sviňa to bola. Slizký had, sktorým je lepšie byť zadobre, lebo donáša Mauriciovi.

„Naháňa nás ako svoje otrokyne,“ šepnem Eve.

Šatňa je naposchodí vedľa manažérovej kancelárie, čiže Mauriciovej kokaínovej šnupárne askladu. Všade zápach, špina, vlhko, pleseň ašváby. Akeď hovorím šváby, tak mám namysli tučné, vypasené, lenivé, človeka sa nebojace, odporné, prizašliapnutí chrúmavo praštiace šváby.

Turistickým reštauráciám by sa mal každý radšej vyhnúť.

„Tu je to nechutné!“

„Zavri oči, zapchaj si nos.“

„Evi, tebe to neprekáža?“

„Ani nie...“

„Aha.“ Unej podporu nenájdem.

„Čaute, baby, zase meškám. ZBrooklynu je to nekonečná večnosť. Veď viete, Coney Island,“ kričí upachtená Silvia.

Malá výrečná východniarka sožidovskými koreňmi. Spoznali sme sa vIl Porte.

Aj Silvia mala vNew Yorku zostať. Prečloveka svrodeným židovským zmyslom prepeniaze apovýšenosťou je toto mesto niečo ako raj nazemi. New York je židovským kráľovstvom. Majú svoje pravidlá, štvrte, hierarchiu, šábes, tóru, obchody, ženy chodia svyholenými hlavami aobliekajú sa ako vPoľsku preddruhou svetovou. Nie všetky, samozrejme! Amajú prachy. Chudobný Žid – žiadny Žid. Oni síce tvrdia, že ide oklamlivý mýtus, azvyšok nežidovského sveta im to aj tak neverí.

Kde inde sa žije lepšie než namanhattanskomliberálnomUpper West Side alebo brooklynskomortodoxnomBorough Park, keď patríš kvyvoleným. Namoslimské hidžáby hľadíme sostrachom asnedôverou, židovské jarmulky sú neodmysliteľnou súčasťou koloritu mesta.

„Silvi, koľkokrát ti mám opakovať, že musíš stihnúť ten vlak, čo odchádza zConey Islandu predpol siedmou ráno?“

„Porezala som si nohu, keď som sa holila...“

„Ak ho nestihneš, potom je tam desať minút hluchá pauza avšetko sa nenormálne posúva,“ mudruje Marcela.

Bývali spolu, ale Marcela dnes prišla odfrajera, alebo ju niekto doviezol, alebo niekde žúrovala, alebo...

Slovenka, teda Maďarka. Pekná, sexi. Taká cica. Aj keby nespala niekoľko nocí, vždy vyzerá svieža, usmieva sa nacelý svet ašpeciálne navšetko, čo nosí nohavice. Keď sa zjaví chlap, žmurkne naňu asmrdí dolárom, prestáva preňu existovať okolitý svet. Vie, ako nato. Avie, ako nato soštýlom. Aj Marcela mala vNew Yorku zostať – dnes by bola stopercentne šťastne vydatá zanejakého prachatého investičného bankára aužívala by si jeho milióny, záhradníkov, osobných trénerov, masérov, asistentov...

Všetky odišli.

Eva, Silvia aj Marcela.

Ja som zostala.

Prezlečené douniforiem, ktoré pozostávali zkaki nohavíc amodrej polokošele, schádzame narajón. Vpodstate aj Marcela smierami 90 – 60 – 90 vyzerá vtomto úbore ako bezpohlavné kura. Najprv treba pozametať, naplniť soľničky, pripraviť stoly, naliať kečup dofliaš, pobaliť príbory... Raňajšie side-works, pomocné práce, ponich nasleduje míting. Kolumbijsko-mexické osadenstvo vkuchyni nám servíruje obed. Väčšinou cestoviny sparadajkovým sósom asožuvačkovým uvareným kuraťom. Nejedlý maglajz, tak si statočne plníme žalúdky chlebom smaslom apijeme hektolitre koly.

Stopäťdesiatcentimetrový piadimužík – manažér Mauricio je už ráno nadrogovaný, potí sa, sánka mu behá neskutočnou rýchlosťou, praská hánkami, aby naseba upriamil pozornosť. Úbohé. Sebavedomie si pravidelne intenzívne posilňuje kokaínom anezrozumiteľnou kolumbijskou angličtinou nanás vyškrieka špecialitu dňa. Ak niečo dlho stojí vobrovských mrazákoch, spravia ztoho taliansku špecialitu amy ju máme hladným zákazníkom otĺkať ohlavu, aby sme čo najviac predali.

VAmerike reštauračný personál žije len ztringeltov.

Čašníčky – my vieme poanglicky, my objednávame, sme zodpovedné zadrinky azato, aby hosťovi nič nechýbalo. Komunikujeme aúčtujeme.

Food runners – nosiči jedla. Čašník zadá objednávku dopočítača akuchyňa vydá jedlo nosičovi, ktorý ho donesie hosťovi.

Busboys – nalievajú vodu, čistia stoly, pripravujú všetko prehostí, ale snikým sa nebavia.

Ktomu je ešte celá hierarchia postov vkuchyni, prišpinavom riade azabarom. Najlepšie je, ak sme sovšetkými zadobre. Ak to pobabre jedno koliesko navoze – zvezieme sa dolu kopcom všetci. Koľko stolov máš, koľko zákazníkov obslúžiš, toľko sa večer naješ. Keby som sa aj nakolomaž rozliala, zabalila státisíce príborov, aneobslúžila ani jedného hosťa – domov idem bezdolára. Môžem sa snažiť, ako len viem, ak moji food runners, busboys, barman namňa kašlú, domov idem bezdolára. Ak mi Mauricio dá stoly len pritoaletách, kde nikto nechce sedieť, lebo tam strašne smrdí – domov idem bezdolára. Naprvý pohľad zanedbateľné maličkosti.

Dráma bola neodmysliteľnou súčasťou práce vIl Porte. Najmilšia kolumbijská hosteska Buena usádzala hostí výlučne dosekcií jej Mexičanov. Buena bola riadna Buena – ďalšie škrípajúce koliesko navoze. Výstrih až popás, žlté zlato, lesk napery, vysoké podpätky, ato celý deň stála nanohách. Stačilo jej zagúľať očami ahneď mala okolo seba armádu chlapov, ktorí jej oviali vlasy, doniesli vodu, postarali sa oňu. My sme naňu kašľali aona nanás tiež. Zvysoka.

Vten deň som mala stoly len vonku.

„No paráda. Som zvedavá, kto tu bude chcieť vtejto horúčave sedieť,“ hovorím Silvii.

„Nie je to ružové, ale vydrž, čo narobíme,“ odpovie avyzerá dehydrovane už ráno.

Silvia je drobné žieňa sveľkými očami asosmutným pohľadom. Aj Buena jej radšej dá zarobiť, ako by mala mať nasvedomí, že sa Silvia zrúti. Horšie je to somnou. Naša averzia je otvorená. Aj tak, kolumbijská kurva to je.

„Nemienim sa jej, princeznej, klaňať aprosiť,“ poviem Silvii, ktorá má už niekoľko zaplnených stolov, aja stále nič. „Čo je zlé natom, keď mám hrdosť?“

„Nie, drahá, to nie je hrdosť, to si ty.“

„Že pôsobím arogantne? Že sa mi nechce liezť jej sfetovanému manažérovi Mauriciovi, zhulenému barmanovi Hermanovi aďalším kreatúram dozadku?“

„Ale prečo si všetko pripúšťaš? Veď sa trochu odosobni, si tu nachvíľu auž nikdy vživote ich nestretneš!“

„Nechajme to. Obidve vieme, že to zato nestojí,“ nechce sa mi rozčuľovať ešte aj soSilviou.

„Celé naše Il Porto je fraška. Vieš to ty, viem to aj ja. End of the story!“

„Tak potom?“

„Tak potom musíš počkať, kým príde princ nabielom koni avyslobodí ťa.“

„Vtipné, fakt.“ Odchádzam sa skryť predvražedným slnkom.

Rozmýšľam, že by sme si mohli aspoň trochu privyrobiť, keď už sme tu. Niečo snašou reštauráciou jednoducho nie je vporiadku. Majiteľ, fešný Talian zoSicílie, ktorého sme videli raz, ale počúvali oňom stokrát zadeň, to má určite ako práčku špinavých peňazí. Inak by už dávno skrachoval.

Sbrigádami amanuálnou prácou mám predsa len nejaké skúsenosti. Počas štyroch rokov vovysokoškolskom internáte boli neodmysliteľnou súčasťou študentského života. Nabrigády chodil každý... Moja sestra Lena bola unikát. Nebolo miesto, kde by si neprivyrábala. Vštudentskej pracovnej agentúre vinternáte Mladosť vMlynskej doline mali jej meno podčiarknuté červenou. Brala, čo prišlo, arobila dobre. Všetci ju mali radi, bola pracantka. Upratovanie nastavbách, predaj zeleniny vmrazivej zime, čistenie kancelárií, doučovanie slovenčiny, roznášanie letákov...

Avšade ma ťahala sosebou.

Aja som všade išla.

Nastavbe ma poštípala včela hneď vprvý deň, Lena ma kryla apeniaze išli beztoho, aby som pohla prstom.

Päťdesiattisíc letákov prenovootvorenú banku som doniesla domov aspálila vpivnici, hneď ako som prvý deň rozniesla pár stoviek astratila sa vPetržalke.

Podpisy potrebné jednej malej politickej strane nato, aby mohla ísť dovolieb, sme sfalšovali podľa telefónneho zoznamu. (Strana sa doparlamentu dostala.)

Vagentúre som bola nazozname zakázaných.

„Dnes odchádzam.“

„Nevymýšľaj.“