Start

TRI GAŠTANOVÉ KONE

Margita Figuli

Tri gaštanové kone

Copyright © 1940, 2013 by Margita Figuli, Borislav Šuster

Epilogue © 2013 by Alla Maškova

Cover design © 2013 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2013, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Podobizeň Margity Figuli je uložená

v Slovenskej národnej knižnici,

Archív literatúry a umenia, pod signatúrou SF 9/8.

Ďakujeme pani Magdaléne Brinckovej

a pani Eve Prokšovej za poskytnutie digitálnej kópie.

Edične pripravila Anna Šikulová.

Doslov napísala Alla Maškova, preložila Hedviga Kubišová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Fotografiu autorky poskytol Archív literatúry a umenia (SNK).

Jazyková redaktorka Emília Porubská.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 355. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3448-2

Nežiadam si márností svetských od Hospodina, lebo bohatstvo, zisk a sláva radosťou chvíľkovou zapaľujú srdce človeka a ja chcem, aby srdce moje bolo zapálené radosťou večnou. Nežiadam si, aby ma nasycoval blaženosťou a napájal rozkošou, ktoré trvácnosti nemajú, lebo ja kráčam k prameňu studnice života jeho a tam smäd môj i hlad môj utíšený bude. Nežiadam si do ruky meč, ktorého ostrosť premohla by nepriateľov; nech radšej Hospodin ostríha dušu moju i telo a chráni ich ako zrenicu oka svojho; nech radšej skryje ma v tôni krídel svojich, lebo blahoslavený je ten, ktorého silou je Hospodin. Preto k nohám svojim nech ma pozdvihne, aby som sa naučil kráčať po cestách Božích. Srdce moje nech prečistí z prachu zeme a naplní ho dobrotou prenesmiernou, aby som robil ľuďom dobre. Obraz svoj svätý nech vo mne prechováva, aby som s ním chodil v zemi živých a zveleboval ho. Rozum môj nech spravuje radou svojou preláskavou, aby som mohol medzi spravodlivými obcovať spravodlivo. V trpezlivosti, viere a skutkoch nech som dokonalý a celý, aby moje činy neboli podobné piesku, ktorý rozmetáva vietor. Myseľ moja nech je jednotná, lebo muž dvojakej mysle je ako strom rozštiepený napoly. Reč moja nech je nie vynášaná jazykom váhavým, úlisným a ľstivým, ale reč moja nech je ako prameň, z ktorého vyviera voda iba jedna.

Toľko si žiadam od Hospodina, ktorý bol Bohom Jakubovým, a chcem, aby bol Bohom aj mojím, lebo až do nebies siaha milosrdenstvo jeho, nad oblaky vyvýšená je pravda jeho a nad mohutnosť hôr vystupuje spravodlivosť jeho.

Takýmito myšlienkami mal som preplnenú hlavu, ako som sa vracal predvečerom domov cez les, hustý ako decembrová tma, lebo v tomto kraji sú také husté lesy. Vracal som sa na svojom gaštanovom koni a počúval som v prenesmiernej tichosti hôr cengot jeho kopýt, ktorý sa strácal medzi ťažkým a jednozvučným hučaním stromov. Kráčali sme od hraníc pomedzi kopce a jediným naším druhom bol vietor, ktorý prenikal od severu do úžľabín vrchov, aby v nich strávil v pokoji tichú letnú noc.

Pomaly sa stmievalo a v každej chvíli som už čakal, že sa nebo otvorí hviezdam. Tušil som miesta, kde ktorá bude svietiť, a napokon nechal som si zrak pripitý na istom bode, lebo som veril, že práve tam sa musí zjaviť jedna.

Idúcky takto som hľadel na nebo a myslel na svetlo, podobné tejto hviezde. Myslel som na svetlo svojej mladosti, ku ktorému sa vždy vraciam z dlhých ciest. Tým svetlom je moja krásna Magdaléna, s ktorou som strávil detský čas vo svojej rodnej dedine v Turci. Kvôli jej obrazu putúvam nazad do rokov a zakaždým nachodím ho nezmenený tam.

Čaká ma svieža a rozosmiata na prahu ich domu, ktorý susedí s domom naším. Pribehnem dychtivo k nej, chytáme sa za ruky a rozhorúčení utekáme do polí. Nachodíme cestičku pomedzi dozreté žito a pustíme sa tade. Ako vosk žlté Magdalénine vlasy vejú na všetky strany. Jeden klas zamoce sa jej do nich a ja ho vyslobodzujem. Magdaléna je dievčatko, ktoré nemôže ešte rozumieť láske. Ale ja sa v ten čas mením už na šuhaja, ktorý zápasí s prvým pokušením. Takýto vymotávam klas z Magdaléniných vlasov a nemôžem necítiť, aké sú mäkké a jemné, a chcel by som si do nich vnoriť tvár. Už myšlienka na tento lahodný pocit ma vzrušuje, ale neopovážim sa. Odkladám si to navtedy, keď Magdaléna bude môcť pochopiť význam týchto krásnych vecí. Musí mi stačiť chytiť ju za ruku a letieť s ňou ďalej. V najväčšom slnečnom teple vraciame sa domov, celí zadychčaní a nevinne mladí.

Z pitvora vychodí Magdalénina matka. Od jej prísneho pohľadu púšťajú sa naše ruky. Potom počujem spoza uhla ich domu, pri ktorom som postál, ako Magdalénu hreší, že sa priatelí so mnou. S pokoreným srdcom ťahám sa popri múre do nášho dvora. Hoci by sa mi chcelo najradšej plakať, tu zatínam zuby a moje srdce znova sa plní odvahou.

Pocítil som, že táto odvaha nevymizla z môjho tela doteraz, ako som kráčal na svojom koni pomedzi vrchy, a preto s takou istou odvahou som sa pozrel do tváre hviezde, ktorá sa za ten čas vykľula z oblakov práve na tom mieste, na ktoré som hľadel.

Neviem, či som to chcel povedať jej alebo či som to chcel povedať Bohu, ktorý vládne nad ňou, ale povedal som v tej chvíli:

– Nežiadam si márností svetských, ktoré chvíľkovou radosťou zapaľujú srdce človeka, ale žiadam si popri milosti Božej iba jedno, žiadam si svoju Magdalénu, lebo chcem, aby srdce moje bolo zapálené radosťou večnou.

Naozaj v ten čas nemal som inej túžby na svete, len poprosiť Magdalénu, aby mi bola ženou a aby Magdaléna pochopila a prikývla. Ešte pred niekoľkými dňami, keď som sa vybral do týchto vrchov, umienil som si, že na spiatočnej ceste zastavím sa u jej rodičov a popýtam ju o ruku.

Magdaléna patrila do môjho života, lebo môj život bez nej bol daromný a pustý. Magdaléna bola jedinou nepoškvrnenou silou tu na zemi, v ktorú som veril, ako som veril v nepoškvrnenú silu Boha na nebi. Preto musela byť mojou a preto som si ju vybral medzi všetkými ženami.

Nevidel som ju síce už dlhšie, ale to nemuselo byť prekážkou. Spojovalo nás naše detstvo a potom nové stretnutie pred piatimi rokmi v Turci. Zdala sa mi vtedy taká krásna, nežná a dobrá, že som sníval o nej ako o zasľúbenej zemi. Od toho času som myslieval na ňu ešte väčšmi, až konečne som sa rozhodol vybrať sa do jej kraja a popýtať ju, aby sa stala navždy mojou.

Mal som aj vhodnú príležitosť. Musel som ísť pozrieť pod Babiu horu drevo, ktoré som skupoval pre žilinskú pílu. Cestou spiatky chystal som sa zastaviť v dedine pri okresnom meste, kde rodičia Magdalénini krčmárili, ako sa vysťahovali z Turca. Túto noc chcel som prespať tu, v najbližšom stavaní, a potom na druhý deň uskutočniť svoj zámer.

Ako som myslel na to všetko, zachvievalo sa mi srdce, ako sa zachvievala hora vo vetre alebo hviezdy medzi oblakmi, popod ktoré som teraz šiel na svojom gaštanovom koni.

Šiel som od poľských hraníc smerom na Dolnú Oravu. Za chrbtom mi ostávala čnieť Babia hora ako najhlbší výdych tejto kopcovitej zeme, vyhladený ostrými víchrami do oblého tvaru.

Pred sebou v údolí zočil som prvú strechu, na ktorej sa črtal proti obzoru kríž. Nepoznal som meno obce, ktorú som objavil po kostole, ale na tom mi nezáležalo. Hlavná vec, že sa budem mať kde vyspať a oddýchnuť si, lebo som bol ukonaný od celodenného chodenia.

Už som zahýnal spomedzi smrekov na čistinku a bol by som sa onedlho dostal na cestu k dedine, keď vtom zmocnil sa môjho koňa akýsi nepokoj a strach. I ja som trochu ustrnul a znezrady som trhol opratami, aby som ho pohnal do cvalu. Ale kôň miesto toho, aby sa rozutekal, zastal, zachvel sa a zastrihal ušami. Pichol som ho prudko ostrohami do podbrušiny niekoľko ráz, ale stál ako z kameňa. Dodal som si odvahy poobzerať sa okolo seba, či nám nehrozí azda nebezpečenstvo.

V tej chvíli rozľahli sa dva výstrely z poľskej strany a niesli sa dunivo v ozvenách cez vrchy. Hneď za nimi prekvapil nás rachot, ktorý sa valil dolu horou proti nám ako ozrutný balvan. Blížil sa v takej rýchlosti, že som ho nestačil sledovať. Počúval som len drúzganie haluzí a otras zeme. Napokon som rozoznal dupot kopýt a vtom som už aj zočil, ako sa rúti pomedzi stromy spräž siedmich koní. Hneď mi blyslo hlavou, že to nemôže byť nik iný ako pašeráci z Poľska, ktorých prenasledovala colná stráž. Boli dvaja. Kone mali pozväzované povrázkami za ohlávky. Jeden viedol dva a druhý päť.

Vyhol som sa im z cesty, lebo leteli dolu kopcom v najprudšom cvale rovno na mňa.

Ten napredku bol pritisnutý k chrbtu zvieraťa, aby sa tak chránil pred strelami. Ten za ním visel v strmeňoch s hlavou vyvrátenou proti nebu. Zdalo sa mi, že je ranený.

Môj kôň v zmätku vyhodil sa dohora, zaprskal a potom sa pustil súčasne s ostatnými do behu a letel ako divý. Nemohol som ho vôbec udržať a neostávalo mi nič iné, len povoliť uzdu a cválať cez pasienky ozlomkrky.

Tušil som, že pašeráci mieria k osamotenému lesíku za potokom, ktorý vytekal spod Babej hory. Museli sa skrývať, aby ich nepristihli naši žandári, a toto miesto som i ja poznal ako bezpečný útulok.

Dvaja sme hupkom preskočili cez potok. Len ten, čo visel v strmeňoch, zaostal, lebo mu kôň v poslednej chvíli zaváhal, a potom sa aj ukázalo, že má postrelené stehno. S námahou napokon prehupol ponad prúd, ale na druhej strane klesol na klzký breh, a ako padal, narazil na ostrý peň a prerazil si brucho. Zviera sa ešte trápilo, keď som sa vrátil pomôcť jeho majiteľovi. Hľadelo na mňa tak smutne a prosebne, že som musel odvrátiť oči, lebo tak sa mi ho úľútilo. Ba chcel som ho zastreliť, ale mi nedovolili, aby nás výstrel neprezradil. Nechali sme ho tak napospas divej zveri.

Rozumie sa, najsamprv som skočil vyslobodiť chlapa, ktorý visel dolu bedrom zvieraťa. Hlava sa mu máčala v potoku a vlasy podmývala voda. Zdvihol som ho, vytiahol zo strmeňov a vyložil na breh do trávy.

Dýchal, žil a hľadel na mňa. Všimol som si, že hľadí zmeravene od prekvapenia. Pomaly otvoril ústa, chytil ma za ruku a povedal:

– Sníva sa mi, alebo si to, Peter, naozaj ty?

– Som to naozaj ja, – odpovedám a tiež sa čudujem, že práve jeho tu nachodím.

Hovorím o tomto prekvapení dosť pokojne, ale v skutočnosti srdce mi šlo prsia preraziť, tak sa mi rozhádzalo, lebo ten, čo tu predo mnou ležal, nebol nik iný ako Jožko Greguš z Vyšného Kubína, ako Jožko Greguš, Magdalénin bratanec.

Práve pred chvíľou začal som spriadať históriu z našich dvoch životov. Zo života Magdaléninho a zo života môjho. Zdalo sa mi, že do tej histórie okrem nás dvoch nik nevstúpi, ale spravil som len niekoľko krokov, a už sa to začína zamotávať. Tak som tušil, že toto stretnutie v odľahlých horách na poľskej hranici nemôže byť len číra náhoda. Vošiel naraz nepokoj do mňa ako hrom do vysokého stromu. Znepokojil ma najmä ten, čo utekal s piatimi koňmi, a znezrady zvrtol som sa smerom za ním. Kone už mal priviazané o stromy a teraz hľadel z vŕšku na nás ku potoku.

– Kto je ten človek? – spytujem sa náhle Greguša.

– To je Zápotočný, – odpovedá bezvýznamne a ohmatáva si hlavu, či ju nemá poranenú.

– Ktorý Zápotočný? – dobiedzam do neho, lebo Zápotočných je veľa.

– Jano Zápotočný... Jano Zápotočný z Leštín, – konečne hovorí a vstáva.

– Počul som už o ňom, – nadhadzujem očistom, aby som sa viacej dozvedel.

– Počuť si mohol, – vraví s úľubou, – veď je prvý gazda v Leštinách a najnebezpečnejší pašerák koní. Nerobieva to často, lebo to nepotrebuje. Má peňazí ako pliev. Len zavše ho schytí náruživosť. Tentoraz zverboval aj mňa a skoro som na to životom doplatil. Druhý raz by som sa nedal zvábiť, i keby boli v Poľsku kone zo zlata. To len teraz som mu musel spraviť po vôli, lebo pred svadbou si chcel ešte niekoľko koní prepašovať. Potom sa už vraj vzdá pašeráctva a bude iba gazdovať. Ešte sa síce odhodláva ísť len na pytačky, ale dúfa, že sa mu to podarí. Na spiatočnej ceste z týchto vrchov rozhodol sa žiadať o jej ruku.

„Na spiatočnej ceste z týchto vrchov...“ opakujem si v duchu za ním.

Opakujem si v duchu za ním a cítim, ako mi prebieha cez telo slabá triaška pri pomysle, že ma čaká podobná povinnosť. Len moje položenie bude trochu ťažšie, lebo nemám bohatstva ako Zápotočný. Nemám ani peňazí ako pliev. Nemám ani koní plnú stajňu. Nemám ani len vlastnej strechy nad hlavou. Som obyčajný tulák, čo skupuje drevo po krajine. Ale nič mi to akosi neprekáža. Dnes som taký smelý a odhodlaný, že sa jej nebojím povedať, aby sa pridružila navždy ku mne. A verím, že moja Magdaléna sa pridruží, lebo dá pred mamonou prednosť láske, veľkej, hlbokej a čistej, ako je moja.

Takto dumám za celý čas, ako mi Greguš rozpráva o Zápotočnom. Ba medzitým pojali sme si naše dva kone a pobrali sme sa hore vŕškom. Tretieho koňa sme nechali na brehu s vyvrátenými očami, v ktorých zmeravelo utrpenie. Bol to ten s rozpáraným bruchom a teraz dokonával. Vytiahol som ešte raz zbraň, že ho zastrelím, lebo mi jeho bolesť zožierala srdce ako hrdza železo.

Zápotočný, rozsrdený, hrozil päsťou z vŕšku, aby som sa neopovážil streliť, lebo sa bál žandárov, ktorí vždy na okolí striehli. A mal pravdu, lebo tak sme sa mohli ľahko prezradiť.

Napokon i Greguš chytil mi ruku. Aby ma odvrátil od môjho úmyslu, nadviazal na predošlé svoje rozprávanie a hovorí:

– Poď, radšej ti poviem, koho si Zápotočný vybral. To ťa bude iste zaujímať. Boli ste za detstva v Turci susedia.

To ma skutočne zaujalo a pripil som si oči na jeho ústa. Vlastne pripilo mi ich ta tušenie, ktoré ma mohlo v tej chvíli usmrtiť. Čakal som s nevýslovným napätím, koho Greguš pomenuje, a súčasne som sa toho aj bál.

Vtedy už Greguš hovorí:

– Moju sesternicu Magdalénu.

Tu som spustil kohútik, aby v hukote výstrelu zaniklo jej meno. Nemohol som ho počuť, lebo ma preniklo ako klinec, vbitý cez lebku do ľudského mozgu.

Kým zviera pod výstrelom zachrčalo a mne klesla ruka, Greguš opakuje ešte raz, akoby som pre hukot nerozumel:

– Moju sesternicu Magdalénu si vybral, a je to vlastne šťastie pre ňu.

Nemohol som ešte raz vystreliť a prerušiť zvuk toho drahého mena, lebo Zápotočný na vŕšku, nad ktorým sa jagali prvé večerné hviezdy, zahrešil surovo, že som nedbal na jeho upozornenie a použil už raz zbraň. Musel som jej meno počuť zreteľne a prijať úder, ktorý ma zasiahol pri prvom kroku do vysnívanej večnej radosti. Ale nemal som už ani toľko času zmieriť sa na mieste s ním, lebo môj výstrel skutočne vyvolal pre nás nebezpečenstvo.

Sotva som sa spamätal, už sme počuli z druhej strany kopca brechot psov a približovanie sa žandárov.

Zápotočný s pašeráckou zručnosťou odviazal od stromu svoje kone, nám dal znamenie, aby sme tiež nasadli a pustili sa do cvalu. Zabrali sme opačným smerom a leteli sme tak náramne, že sme sa nestačili ani obzrieť, čo sa nám robí za chrbtom.

Žandári nás síce podBabou horou nepristihli, ale len navlásku obstálo, že sme nepadli doich sietí. Rozutekal sa totiž zanami pes audával im brechotom smer. Našťastie, keď chcel už predbehnúť naše kone, Zápotočný ho obratne zrazil hrubším koncom bičiska, takže sa hneď omráčený vyvalil. Takto sme sa cítili už istejší aistejšie sme leteli čím ďalej odhraníc.

Zatiaľ sa celkom zotmelo. My uháňali sme len prisvetle neba askrývali sa pochotároch.

Môj kôň sa držal dobre, aveď bol to cvaloš znamenitý. IGregušov by bol ešte vládal. Ale Zápotočného kone boli celkom vyčerpané, lebo spravili cestu až odNového Targu. Odúnavy celkom pokľuckávali. Radili sme Janovi, aby im dal oddýchnuť, veď sme boli už oslobodení odhlavného nebezpečenstva. Ale napodiv, ani si nevšimol našej rady. Aby ich vzpružil, tĺkol im pätami dobrucha azasa ich pichal koncami čižiem. Keď už ani to nepomáhalo, schytil spoza sáry bičisko azačal kone šľahať tak nemilosrdne, že nám, Gregušovi imne, navierali žily nahrdle, čo sme naneho vbehu kričali, aby ich netýral. Najhoršie bolo, že kone boli splašené aťažko nám ich bolo pristaviť.

Konečne priJasenici zdrmal zvieratá zaohlávky, aby stíšili. Nevzpierali sa poslušnosti, zastali, ale bojazlivo vykrúcali krky navšetky strany, akoby striehli, skade dopadnú nové údery. No nebil ich už. Strčil si bičisko znova zasáru apoobzeral sa poúkryte. Neďaleko bola medza svysokými krami aukázal nám naňu.

Nebolo to celkom bezpečné miesto, ale kým som sa rozhodol nato upozorniť, Greguš ma predbehol.

Hovorí mu:

– Zamýšľaš tu oddychovať?

– Hneď uvidíš, čo zamýšľam, – odpovedal Zápotočný aani tma nezakryla, ako sa blysol jeho surový pohľad.

– Toto je nie totiž najistejšia skrýša prenás, – dodáva Greguš, – sme veľmi blízko dediny.

– Premňa je to práve vhodné, – arozšíril sa mu úsmev pohrubej čeľusti, – mám tu známu, odbehnem ju navštíviť.

Videl som, ako sa to znepáčilo Jožkovi aako zhúžval čelo.

Zápotočný nanič nedbal aplnými, chtivými slovami pokračoval, že ani prijednej ceste ju neobíde. Bolo by škoda vyhriatej postele, dobrej pijatiky asýteho jedla. Veď takéto osvieženie patrí pocestnému. Rehotal sa pritom donoci amľaskal, akoby chuť toho všetkého mal najazyku.

Ja som sa donich nemiešal, len som ich pozoroval.

Greguš zvesil hlavu azahľadel sa dozeme.

– Čo ti je? – zjačal naneho, keď ho zočil mlčanlivého.

– Nič, – vraví dosť pokojne Jožko, – myslel som iba naMagdalénu... zajtra sa strojíš napytačky, či naňu nemyslíš?

– Naňu budem odzajtra, – zasmial sa, – dnešnú noc darujem ešte Eve, akeď bude chcieť, darujem jej aj syna napamiatku. Rozumie sa (pohrozil mu), predMagdalénou ani muk! Sám uznáš, že by som musel byť oplan, keby som sa sEvou nerozlúčil. Vyčkávala by ma ahriala posteľ nadarmo. Bola mi verná celý rok avláske nebola skúpa. Neviem, či sa jej Magdaléna vyrovná. Ale...

Spamätal sa asám uznal, že takto by nemal rozprávať. Zatíchol aGreguš využil chvíľu, aby ho prehovoril. Ale všetky slová boli daromné, alen teraz sa priznal, že preto tak mlátil kone, aby včas dobehol atúto noc mohol stráviť sEvou. Teraz, keď je to prítulné vtáča nadosah ruky, musel by byť bláznivý, aby ho obišiel.

Pretože mu Greguš nechcel ostať strážiť primedzi kone, rozhodol sa Jano, že si ich pojme knej. Vzatvorenom dvore nik ich potme nevidí. Nám nakázal, aby sme šli teda vopred, keď sa bojíme. Ale aby sme šli krokom aon že nás dobehne. Ak by sa oneskoril, určil miesto, kde ho máme počkať vchotári okresného mesta. DoMaliarikov nesmieme vraj bezneho prísť, lebo hneď by vedeli, že zatým niečo väzí. Nechce sa prezradiť, lebo nechce stratiť Magdalénu. Odzajtra zas ona bude jeho, anebude to zlá zámena, také kuriatko.

Gregušovi sa sánky vozili, ako škrípal pritýchto hanobných rečiach zubmi.

Zápotočný sa už chcel pobrať, ale zaváhal apotom prišiel kumne.

Strmo mi povedal:

– Ešte tebe by som chcel niečo pripomenúť. – No.

– Dievky sa rady vešajú napekných chlapov, – vraví výstražne, – nuž daj si pozor, aby sa nám cesty neskrížili. Stál som rovno predním aneuhol som sa jeho pästi, ktorú mi vozil predočami. Díval som sa naneho priamo asodvahou.

– Totiž nechcem, aby sa mi niekto miešal domojich vecí uMaliarika, – pokračuje svytreštenými očami, – lebo každému pustím žilu.

Stým vyskočil naprostredného koňa apobral sa dolu medzami dozáhrad naddomami dediny. Videli sme ho, ako zastal nazáhumní predvrátami azabúchal opatrne nane. Ochvíľu vybehla otvoriť ženská, ktorú sme zdiaľky videli len vnejasných črtách prisvetle hviezd, ahodila sa mu okolo krku. Súčasne aj on schytil ju donáručia.

– Poďme, – vraví Greguš, akoby omráčený Janovým výčinom.