Start

Lars Kepler

ELDVITTNET

Copyright © 2011 by Lars Kepler

First published by Albert Bonniers Forlag, Stockholm, Sweden

Published in the Slovak language by arrangement with Bonnier Group Agency,

Stockholm, Sweden

Translation © 2013 by Miloš Švantner, Petra Mikulášova

Jacket design © 2011 by Hummingbirds

Photo: © Love Lannér

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3496-3

Všetci klamári budú mať podiel v jazere horiacom ohňom a sírou.

Zjavenie 21,8

Médium je osoba, ktorá o sebe vyhlasuje, že má paranormálne vlohy, schopnosť vidieť súvislosti za hranicami akceptovanými vedou.

Niektoré médiá sprostredkúvajú na špiritistických seansách kontakt s mŕtvymi, iné ponúkajú pomoc napríklad vykladaním tarotových kariet.

Pokusy spojiť sa s mŕtvymi prostredníctvom média siahajú hlboko do ľudskej histórie. Už tisíc rokov pred narodením Krista sa izraelský kráľ Saul obracal so žiadosťou o radu na ducha mŕtveho proroka Samuela.

Polícia na celom svete využíva pri komplikovaných prípadoch pomoc špiritistov a médií zaoberajúcich sa duchovnom. Stáva sa to aj niekoľko ráz za rok, hoci neexistuje jediný zdokumentovaný prípad, ktorý by médium pomohlo vyriešiť.

1

Elisabet Grimová mala päťdesiatjeden rokov a vo vlasoch prvé šediny. V očiach sa jej zračila radosť, a keď sa usmiala, mohli ste si všimnúť, že jeden z predných rezákov jej vystupoval trochu dopredu.

Elisabet pracovala ako zdravotná sestra v špeciálnom výchovnom zariadení Birgittagården severne od mesta Sundsvall. V súlade so zákonom o špeciálnych výchovných zariadeniach pre mládež prijímal súkromný domov internátneho typu dievčatá vo veku od dvanásť do sedemnásť rokov.

Keď sa sem dostali, mnohé užívali drogy, takmer u všetkých sa prejavovali sklony k sebapoškodzovaniu, poruchy príjmu potravy a viaceré boli veľmi agresívne.

K uzatvorenému reedukačnému domovu so zabezpečenými dverami, s mrežami na oknách a so zámkami vlastne neexistujú nijaké alternatívy. Po ňom zvyčajne nasleduje buď väznica pre dospelých, alebo súdom nariadená ústavná starostlivosť. Domov Birgittagården patril medzi nemnohé výnimky. Ponúkal miesto dievčatám, ktoré sa mali vrátiť späť do slobodného sveta.

Elisabet vravievala, že do Birgittagårdenu sa dostanú tie milé dievčatá.

Vložila si do úst posledný kúsok tmavej čokolády a pod jazykom pocítila sladkosť aj štipľavú horkosť.

Napätie zvierajúce šiju pomaly poľavovalo. Večer bol náročný, hoci deň sa začal celkom príjemne. Dopoludnia vyučovanie, popoludní hry a kúpanie v jazere.

Po večeri odišla hospodárka domov a Elisabet zostala v práci sama.

Koncern, do ktorého patril aj Birgittagården, prevzala holdingová spoločnosť Blanchefords a o štyri mesiace znížili počet zamestnancov na nočnej zmene.

Do desiatej mohli chovankyne pozerať televíziu. Elisabet sedela v izbe sestier a usilovala sa dopísať všetky osobné posudky, keď zrazu začula zúrivé výkriky. Utekala do spoločenskej miestnosti a tam sa jej naskytol neutešený pohľad, Miranda sa pustila do malej Tuuly. Jačala, že je sviňa a krava, zhodila ju z pohovky a kopala ju do chrbta.

Elisabet si na Mirandinu agresivitu už pomaly zvykla. Vbehla dnu a odtiahla ju od Tuuly. Pritom utŕžila úder do tváre a musela Mirandu okríknuť, že jej správanie je neprijateľné. Bez diskusie ju odviedla do vyšetrovne a potom chodbou do izolačnej miestnosti.

Popriala jej dobrú noc, Miranda však neodpovedala. Sotva Elisabet zatvorila a zamkla dvere, sadla si na posteľ a s pohľadom upretým na zem sa uškrnula.

Elisabet mala mať schôdzku s novou chovankyňou Vicky Bennetovou, no pre konflikt medzi Mirandou a Tuulou na ňu neostal čas. Vicky opatrne pripomenula, že sa večer mali porozprávať. Zarmútilo ju, že sa rozhovor odsunul, a tak rozbila hrnček a dorezala si brucho aj zápästia.

Keď za ňou Elisabet prišla, ukrývala tvár v dlaniach a po predlaktiach jej stekala krv.

Zdravotná sestra jej vyčistila povrchové poranenia, ranu na bruchu prelepila náplasťou, ruky ovinula obväzom, utešovala ju a opakovane oslovovala „moje dievčatko“, až kým sa Vicky na perách nezjavil úsmev. Už tretiu noc po sebe jej však musela podať desať miligramov Sonaty, aby vôbec zaspala.

2

Všetky chovankyne už spali a domov Birgittagården zahalilo ticho. V okne kancelárie svietila lampa a svet vonku premenila na nepreniknuteľnú čiernu stenu.

Elisabet sa mračila na monitor počítača a písala správu o večerných udalostiach.

Blížila sa polnoc a uvedomila si, že si nevzala večerné lieky. Svoje drogy, ako občas žartovala. Nočné služby a vyčerpávajúce dni jej narušili spánok. O desiatej pravidelne brávala desať miligramov Stilnoctu, aby okolo jedenástej zaspala a aspoň na niekoľko hodín si oddýchla.

Na les padla septembrová tma, hladká hladina jazera Himmelsjon sa však perleťovo leskla.

Konečne mohla vypnúť počítač a dať si lieky. Prehodila si pletenú vestu a pocítila chuť na pohár červeného vína. Zatúžila sedieť vo svojej posteli s knihou a vínom, čítať si a rozprávať sa s Danielom.

Dnes však mala službu a musela spať v práci.

Strhla sa, keď sa Buster na dvore znenazdania rozštekal. Na rukách jej z jeho zúrivého brechotu naskočili zimomriavky.

Bolo neskoro, dávno mala ležať v posteli.

Normálne už v tomto čase spala.

Počítač zhasol a miestnosť sa ponorila do tmy. Zrazu zavládlo neskutočné ticho. Elisabet vnímala zvuky, ktoré sama vydávala. Zasyčanie piestu stoličky, keď vstala, vŕzganie drevenej podlahy pod nohami, keď prechádzala k oknu. Chcela vyzrieť von, v temnom skle sa však odrážala iba jej vlastná tvár, kancelária s počítačom a telefónom a žlto-zelené vzory valčeka na stenách.

Naraz si všimla, ako sa dvere za jej chrbtom odchýlili.

Rozbúšilo sa jej srdce. Dvere iba privrela, no teraz boli pootvorené. V duchu si nahovárala, že ich otvoril len prievan. Kachle v jedálni naťahujú veľa vzduchu.

Elisabet pocítila zvláštny vnútorný nepokoj, žilami sa jej začal šíriť strach. Nedokázala sa otočiť, iba civela do temného okna a pozorovala odraz dverí za svojím chrbtom.

Započúvala sa do ticha, do zvukov počítača, ktorý ešte vždy jemne bzučal.

Pokúsila striasť zo seba nepríjemný pocit, natiahla sa, zhasla svetlo v okne a otočila sa.

Dvere boli dokorán.

Po chrbte jej prebehol mráz.

V chodbe sa svietilo až po jedáleň a izby chovankýň. Vyšla z kancelárie a povedala si, že skontroluje, či sú dvierka kachlí zatvorené, vtom však začula od dievčenských izieb šepot.

3

Elisabet sa zastavila, zahľadela sa do chodby a načúvala. Spočiatku nezachytila nič, potom sa to ozvalo znova. Tiché šepkanie, také tichulinké, až bolo takmer nečujné.

„Zavri oči, teraz si na rade ty,“ šepol niekto. Elisabet bez pohnutia stála a upierala pohľad do tmy, zažmurkala, ale nebola schopná rozoznať nijaké postavy.

Práve si pomyslela, že to len niektoré dievča rozpráva zo sna, keď začula zvláštny zvuk. Akoby na zem padla prezretá marhuľa. A ešte jedna. Ťažká a mokrá. Ozvalo sa zaškrípanie posúvaného stola a na zem dopadli ďalšie dve marhule.

V kútiku oka vytušila pohyb. Jej zorným poľom sa mihol tieň. Zvrtla sa a zbadala, ako sa dvere do jedálne pomaly zatvárajú.

„Stoj!“ zvolala, hoci sa nazdávala, že to bude opäť iba prievan.

Pribehla k dverám, schmatla kľučku a pocítila zvláštny odpor. Chvíľu sa s nimi naťahovala, až zrazu povolili.

Elisabet vošla do jedálne. Ostražito sa rozhliadala po miestnosti. Doškriabaný stôl sa slabo leskol. Opatrne pokračovala ku kachliam a na zavretých mosadzných dvierkach sa mihol odraz jej pohybov.

Z rozpálených dymových kanálov sálalo teplo.

Znenazdania za dvierkami zalomozilo. O krok ustúpila a narazila do stola.

To sa len rozpadlo tlejúce drevo a narazilo zvnútra do dvierok. Miestnosť zívala prázdnotou.

Zhlboka sa nadýchla, vyšla z jedálne, zatvorila dvere a vykročila chodbou k svojej spálni, znova sa však zastavila a načúvala.

Z dievčenského oddelenia sa nič neozývalo. Vzduchom sa niesli kyslasté zápachy ako z rozpáleného kotla. Pohľadom sa usilovala zachytiť v tmavej chodbe nejaký pohyb, nič sa však nehlo. Napriek všetkému ju tam ťahalo. K radu neuzamknutých dverí. Zdalo sa, že niektoré sú len privreté, iné zase zatvorené.

Napravo sa nachádzali toalety a za nimi výklenok so zamknutou izolačnou miestnosťou, kde spala Miranda.

Priezor na dverách sa slabo leskol.

Elisabet stuhla a zadržala dych. V jednej z izieb niekto jemným hlasom čosi šepkal, no stíchol, len čo sa Elisabet pohla.

„Ticho bude,“ povedala do vzduchu.

Začula niekoľko tupých nárazov a srdce sa jej rozbúšilo. Nedokázala zvuky presne lokalizovať, znelo to však, akoby Miranda ležala v posteli a bosými nohami kopala do steny. Elisabet sa rozhodla, že ju skontroluje cez priezor, no vtedy si všimla, že v temnom výklenku niekto stojí. Nejaký človek.

Zalapala po dychu, zaspätkovala a telo jej zaplavil čudný pocit, akoby prekonávala odpor vody.

Okamžite si uvedomila nebezpečnosť situácie, ochromoval ju však strach.

Až zapraskanie podlahy v nej prebudilo inštinktívnu potrebu utekať ako o život.

Postava v tme sa zrazu pohla.

Elisabet sa otočila a rozbehla, za sebou počula kroky, potkla sa o behúň a plecom narazila do steny, ale nezastavila sa.

Mäkký hlas ju vyzval, aby počkala, nepočúvala však, bežala, uháňala chodbou.

Dvere sa rozleteli a odrazili sa späť.

V panike prebehla okolo vyšetrovne a oprela sa o stenu. Zarámovaný Dohovor OSN o právach dieťaťa sa zošmykol z klinčeka a padol na zem. Dobehla ku vchodu, zalomcovala kľučkou, rozrazila dvere, vybehla do chladného nočného vzduchu a pošmykla sa na schodíkoch. Padla na bok a priľahla si nohu. Pichlo ju v členku, až od bolesti vykríkla. Zvalila sa na zem, začula kroky v hale, kúsok liezla, stratila prezuvky a so zasyknutím vstala.

4

Pes sa na ňu rozštekal, pobehoval okolo nej, kňučal a fučal. Elisabet krívala preč od domu, krížom cez neosvetlené, štrkom vysypané priestranstvo. Pes sa opäť rozbrechal, zúrivo a prerývane. Elisabet vedela, že cez les sa nikam nedostane. Najbližšie hospodárstvo bolo priďaleko – autom to trvalo pol hodiny. Nemala kam utiecť. Rozhliadala sa v tme a skryla sa za sušiareň. Pokračovala k práčovni, doráňanými rukami si otvorila, prešmykla sa dnu a opatrne za sebou zavrela.

Zadychčaná klesla na zem a hľadala telefón.

„Bože, ó, Bože...“

Ruky sa jej tak veľmi chveli, že jej telefón vykĺzol na zem. Zadná stena sa otvorila a batéria vypadla von. Zbierala jednotlivé diely, keď na štrku pred domom začula škrípanie krokov.

Zadržala dych.

Búšenie srdca otriasalo celým jej telom. V ušiach jej hučalo. Usilovala sa zahliadnuť aspoň niečo cez nízko položené okno.

Priamo pred ním štekal pes. Buster ju sledoval až sem. Škrabal na dvere a kňučal od rozrušenia.

Popri murovanom kozube zaliezla hlbšie do rohu, snažila sa dýchať tichšie, skryla sa úplne dozadu za debnu na drevo a zasunula plochú batériu späť do telefónu.

Dvere práčovne sa otvorili a Elisabet vykríkla. V panike sa posúvala pozdĺž steny, no nikam sa nedostala.

Zazrela čižmy, temnú postavu, potom strašnú tvár a kladivo v ruke, jeho tlmený lesk a tiaž.

Schúlila sa, zakryla si tvár a načúvala.

Tieň zaváhal, potom sa však mihol po podlahe, nohou ju stlačil k zemi a tvrdo udrel. Pocítila pálenie tesne nad čelom. Stratila zrak. Strašne to bolelo, súčasne však zreteľne cítila, ako jej teplá krv steká cez uši a po krku ako pohladenie.

Druhý úder dopadol na to isté miesto, hlava poskočila a jediné, čo Elisabet ešte vnímala, bolo vlastné dýchanie.

Celá zmätená si pomyslela, aký je vzduch príjemne sladký, a stratila vedomie.

Ďalšie údery už necítila, ani záchvevy tela, ktoré spôsobovali. A už vôbec necítila, ako jej z vrecka zobrali kľúče od kancelárie a izolačnej miestnosti. Zostala ležať na zemi, a kým z nej pomaly unikal život, pes, ktorý vkĺzol do práčovne, lízal krv z jej rozbitej hlavy.

5

Niekto zabudol na stole veľké červené jablko. Lesklo sa a vyzeralo veľmi chutne. Pomyslela si, že by ho mohla zjesť a potom sa tváriť akoby nič. Ignorovať otázky, nevšímať si dobiedzanie, len tak sedieť a strúhať kyslé grimasy.

Natiahla sa po ňom, keď ho však rukou zovrela, ucítila, že je celkom hnilé.

Prsty prenikli rovno do chladnej vlhkej masy.

Nina Molanderová okamžite stiahla ruku späť a zobudila sa. Bola noc. Ležala vo svojej posteli. Jediné, čo počula, bol štekot psa vonku na dvore. Budí sa po nociach pre nové lieky. Musí vstávať, aby sa vymočila. Opúchajú jej lýtka a chodidlá, no lieky potrebuje, ináč by jej myšlienky potemneli, stratila by o všetko záujem a dokázala by jedine zatvoriť oči a ležať.

Uvedomila si, že by potrebovala nejaké svetlo, nádej, na ktorú by sa mohla upnúť. Len nech už nemyslí iba na smrť.

Nina odhrnula prikrývku, položila nohy na teplú drevenú podlahu a vstala z postele. Mala pätnásť rokov a rovné, plavé vlasy. Pevne stavanú postavu dotvárali široké boky a veľké prsia. Biela flanelová nočná košeľa jej tesne obopínala brucho.

V budove vládlo ticho a chodbu zalievala zelená žiara označenia núdzového východu.

Spoza jedných dverí začula zvláštny šepot a prebleslo jej hlavou, že ostatné chovankyne oslavujú, jej sa však nikto nespýtal, či by tiež nechcela prísť.

Nemám záujem, pomyslela si.

Vo vzduchu sa vznášal pach vyhasnutého ohňa. Pes sa znova rozštekal. Dlážka na chodbe bola chladnejšia. Nesnažila sa pohybovať ticho. Mala chuť zabuchnúť dvere toalety, hneď niekoľko ráz. Kašľala na to, že rozhnevá Almiru, ktorá potom po ľuďoch kadečo hádže.

Staré drevené dosky slabo zavŕzgali. Nina pokračovala k toaletám, keď však pod pravým chodidlom ucítila niečo vlhké, zastavila sa. Spopod dverí izolačnej miestnosti, v ktorej spala Miranda, sa šírila tmavá mláka. Nina zmeravela, netušila, čo má robiť, potom si však všimla kľúč vo dverách.

Bolo to zvláštne.

Chytila hladkú kľučku, otvorila dvere, vstúpila do miestnosti a zasvietila.

Všade bola krv – kvapkala, blyšťala sa a tiekla.

Miranda ležala na posteli.

Nina o niekoľko krokov ustúpila, ani si nevšimla, že sa pomočila. Rukou sa oprela o stenu, všimla si krvavé odtlačky topánok na zemi a takmer omdlela.

Zvrtla sa, vyšla na chodbu, otvorila dvere susednej izby, rozsvietila, schmatla Caroline za plece a potriasla ňou.

„Miranda je zranená,“ zašepkala. „Myslím, že je zranená.“

„Čo tu robíš?“ spýtala sa Caroline a posadila sa. „Koľko je, dopekla, hodín?“

„Na zemi je krv!“ vykríkla Nina.

„Upokoj sa.“

6

Nina, celá zadychčaná, pozerala Caroline do očí, musela jej to vysvetliť, no súčasne ju zaskočil jej vlastný hlas, uprostred noci sa odvážila kričať. „Všade je krv!“

„Ticho,“ sykla Caroline a vstala z postele. Ninin krik zobudil všetkých, z izieb sa už ozývali hlasy. „Poď sa pozrieť,“ navrhla Nina a vyplašene si šúchala ramená. „Miranda vyzerá divne, musíš sa na ňu pozrieť, musíš...“

„Mohla by si sa upokojiť? Však už idem, ale som si istá...“

Z chodby sa ozval výkrik. Bol to hlas malej Tuuly. Caroline vybehla z izby. Tuula civela do izolačnej miestnosti. Vytriešťala oči. Na chodbu vyšla Indie a škrabala sa v podpazuší.

Caroline ťahala Tuulu preč, stihla však zahliadnuť krv na stenách a Mirandino biele telo. Srdce sa jej rozbúšilo. Postavila sa Indie do cesty, nikto z nich podľa nej nepotreboval vidieť ďalšiu samovraždu.

„Došlo k nehode,“ povedala rýchlo. „Indie, mohla by si zobrať všetkých do jedálne?“

„Mirande sa niečo stalo?“ zaujímala sa Indie.

„Áno, musíme zobudiť Elisabet.“

Z ďalšej miestnosti vyšli Lu Chu a Almira. Lu Chu mala na sebe iba pyžamové nohavice a Almira sa zabalila do prikrývky.

„Choďte do jedálne,“ nakázala Indie.

„Nemôžem si aspoň opláchnuť tvár?“ spýtala sa Lu Chu.

„Zoberte so sebou Tuulu.“

„Čo sa tu, dokelu, stalo?“ vypytovala sa Almira.

„Nevieme,“ odvetila Caroline stroho.

Kým sa Indie pokúšala dostať všetkých do jedálne, ponáhľala sa Caroline do nočnej izby pre zamestnancov. Vedela, že Elisabet berie lieky na spanie a nikdy nepočuje, keď dievčatá behajú po chodbách.

Zabúšila z celej sily na dvere.

„Elisabet, zobuďte sa,“ zakričala.

Nič sa nedialo. Neozval sa ani hlások.

Caroline sa vydala popri vyšetrovni k izbe sestier. Dvere boli dokorán, vošla rovno dnu, schmatla telefón a zavolala Danielovi, prvému človeku, ktorý jej zišiel na um.

V slúchadle praskalo.

Do kancelárie vošli Indie a Nina. Nina bola bledá, kráčala neisto a celé telo sa jej chvelo.

„Počkajte v jedálni,“ prikázala Caroline úsečne.

„Ale tá krv? Videla si tú krv?“ vykríkla Nina a poškrabala sa pritom na pravom predlaktí.

„Daniel Grim,“ ozval sa v slúchadle unavený hlas.

„To som ja, Caroline, stala sa nehoda a Elisabet spí, nedokážem ju zobudiť, tak volám vám, neviem, čo máme robiť.“

„Na nohách mám krv,“ vykríkla Nina. „Mám na nohách krv...“

„Upokoj sa,“ okríkla ju Indie a usilovala sa odtiahnuť ju preč.

„Čo sa to tam deje?“ spýtal sa Daniel, zrazu celkom bdelý a pozorný.

„Miranda je v cele a všetko je od krvi,“ odvetila Caroline a ťažko preglgla. „Neviem, čo...“

„Ako vážne je zranená?“ opýtal sa Daniel. „Myslím, že veľmi... alebo...“

„Caroline,“ prerušil ju Daniel. „Zavolám záchranku a potom...“

„Ale čo mám robiť? Čo mám...“

„Pozri sa, či Miranda nepotrebuje pomoc a znova skús zobudiť Elisabet,“ nariadil jej Daniel.

7

Stredisko záchranného systému v Sundsvalle sídlilo v trojposchodovej budove z červenej tehly na ulici Bjorneborgsgatan neďaleko parku. Jasmin zvyčajne nočné služby nerobili problém, dnes sa však cítila veľmi unavená. Boli štyri hodiny ráno, hodina vlkov už prešla. Sedela pred počítačom so slúchadlami na ušiach a fúkala si čiernu kávu v hrnčeku. Kolegovia v kuchynke diskutovali a žartovali. Titulné stránky novín včera informovali o operátorke tiesňovej linky polície, ktorá si privyrábala sexom po telefóne. Ukázalo sa, že iba vykonávala administratívne práce v spoločnosti prevádzkujúcej erotické linky, v novinách však o tom písali, akoby v práci prijímala dva druhy hovorov.

Jasmin zdvihla oči od monitora a zahľadela sa von oknom. Ešte sa nerozvidnievalo. S rachotom prešiel okolo kamión. O niečo ďalej stála lampa pouličného osvetlenia. Jej bledé svetlo dopadalo na listnatý strom, sivú rozvodnú skriňu a časť prázdneho chodníka.

Jasmin odložila hrnček a prijala prichádzajúci hovor

„SOS 112... Čo sa stalo?“

„Volám sa Daniel Grim, som kurátor z Birgittagårdenu. Práve mi volala jedna z chovankýň. Znelo to veľmi vážne. Musíte tam niekoho poslať.“

„Viete mi povedať, čo sa stalo?“ opýtala sa Jasmin a hľadala Birgittagården v počítači.

„Neviem, zavolalo mi jedno z dievčat. Nerozumel som dobre, čo hovorilo, počul som krik, ono plakalo a vravelo, že celá izba je od krvi.“

Jasmin naznačila svojej kolegyni Ingrid Sandénovej, že treba viac operátorov.

„A vy ste tam?“ opýtala Ingrid do mikrofónu.

„Nie, som doma, spal som, keď mi dievčatá zavolali...“

„Hovoríme o Birgittagårdene severne od Sunnäsu?“ pokračovala Jasmin pokojne.

„Ponáhľajte sa, prosím,“ naliehal Daniel chvejúcim sa hlasom.

„Do Birgittagårdenu severne od Sunnäsu posielame policajnú hliadku a záchranku,“ zopakovala Jasmin pre istotu.

Zložila a okamžite upovedomila políciu a záchrannú zdravotnú službu. Ingrid pokračovala v rozhovore s Danielom.

„Nie je Birgittagården domov pre mládež?“

„Áno, špeciálne výchovné zariadenie,“ odvetil.

„Nemali by tam byť nejakí zamestnanci?“

„Službu má moja žena Elisabet, zavolám jej... netuším, čo sa tam stalo, nič neviem.“

„Polícia je na ceste,“ upokojovala ho Ingrid a periférne zahliadla na pustej ulici blikajúce modré svetlá majáka prvého zásahového vozidla.

8

Úzka odbočka z cesty číslo osemdesiatšesť viedla tmavým lesom priamo k jazeru Himmelsjon a domovu Birgittagården.

Pod kolesami policajného auta škrípal štrk a buchotal do nárazníkov. Svetlá reflektorov sa mihali pomedzi vysoké kmene smrekov.

„Už si tu niekedy bola?“ spýtal sa Rolf Wikner a preradil na štvorku.

„Hej... pred pár rokmi sa nejaké dievča pokúsilo podpáliť jeden z domov,“ odvetila Sonja Rasková.

„Prečo, dopekla, nedokážu zohnať nijakého zo zamestnancov?“ zašomral Rolf.

„Určite majú plné ruky práce – nech sa už stalo čokoľvek,“ skonštatovala Sonja.

„Bolo by fajn, keby sme vedeli viac.“

„Áno,“ pritakala pokojne.

Obaja stíchli a započúvali sa do komunikácie v policajnej vysielačke. Sanitka bola na ceste a z policajnej stanice poslali ešte jedno služobné auto.

Podobne ako iné lesné cesty bola aj táto úplne priama. Pneumatiky poskakovali cez jamy a nerovnosti. Okolo sa mihali kmene stromov a modré svetlo majáka prenikalo hlboko do lesa.

Len čo vošli na štrkom vysypaný dvor pred tmavočervenými budovami Birgattagårdenu, podala Sonja hlásenie centrále.

Na schodíkoch pred vchodom do hlavnej budovy stálo dievča v nočnej košeli. Oči doširoka otvorené, v bledej tvári neprítomný výraz.

Rolf so Sonjou vystúpili z auta a ponáhľali sa k nemu, osvetľovaní blikajúcim modrým svetlom majáka. Dievča ich však zjavne nevnímalo.

Ozval sa zúrivý štekot psa.

„Zranil sa niekto?“ opýtal sa Rolf zvýšeným hlasom. „Potrebuje niekto pomoc?“

Dievča neurčito mávlo smerom k lesu, zapotácalo sa a pokúsilo sa vykročiť, no podlomili sa mu kolená. Spadlo na chrbát a narazilo si hlavu.

„Nestalo sa ti nič?“ spýtala sa Sonja, keď sa k nemu dostala.

Dievča ležalo na schodoch s pohľadom upretým do neba, dýchlo veľmi rýchlo a plytko. Sonja si všimla, že si doškrabalo predlaktia aj krk.

„Idem dnu,“ vyslovil Rolf rozhodne.

Sonja čakala pri otrasenom dievčati na zdravotníkov, Rolf vstúpil do budovy. Do očí mu udreli krvavé odtlačky topánok a bosých nôh na drevenej podlahe rozbiehajúce sa všetkými smermi. Chodbou sa smerom do haly a späť tiahli výrazné stopy. Ucítil adrenalín zaplavujúci mu telo. Dával pozor, aby nešliapol na stopy, uvedomoval si však, že jeho prvoradou úlohou je zachraňovať životy.

Nazrel do spoločenskej miestnosti, všetky lampy svietili a na dvoch pohovkách sedeli štyri dievčatá.

„Je niekto zranený?“ zavolal.

„Možno trocha,“ usmialo sa drobné ryšavé dievča v ružových teplákoch.

„Kde je?“ zisťoval Rolf nervózne.

„Miranda leží v posteli,“ odvetilo staršie dievča s tmavými rovnými vlasmi.

„Tam?“ opýtal sa a ukázal smerom k izbám.

Staršie dievča odpovedalo iba kývnutím hlavy a Rolf sa vydal po krvavých stopách popri jedálni s veľkým dreveným stolom a kachľami. Vstúpil do tmavej chodby vedúcej k súkromným izbám dievčat. Všade boli krvavé stupaje. Stará drevená podlaha za ním zapraskala. Zastavil sa, odopol z opasku baterku a posvietil si do chodby. Očami rýchlo prebehol po prísloviach a citátoch z Biblie napísaných ozdobným písmom na stenách a potom svetlo sklopil.

Spopod dverí v tmavom výklenku vytekala na chodbu krv. Zo zámky trčal kľúč. Pristúpil k dverám, opatrne preložil baterku do druhej ruky, natiahol sa a úplne skraja stlačil kľučku.

Ozvalo sa cvaknutie, dvere sa otvorili a pružina s buchnutím vrátila kľučku späť.

„Haló? Miranda? Volám sa Rolf a som od polície,“ povedal do ticha, keď vstupoval. „Idem za tebou dnu...“

Počul iba svoj vlastný dych.

Opatrne odchýlil dvere a posvietil dnu baterkou. Brutálny pohľad, ktorý sa mu naskytol, ním otriasol a musel sa oprieť o zárubňu.

Inštinktívne odvrátil zrak, no oči už zaregistrovali, čo si neželal vidieť. V ušiach mu duneli údery srdca prerušované zvukom kvapiek dopadajúcich do mláky na zemi.

V posteli ležala mladá žena a zdalo sa, že jej chýbajú veľké časti hlavy. Krv ostriekala steny a kvapkala aj z tmavého tienidla lampy.

Dvere za ním sa nečakane zabuchli a od ľaku pustil baterku na zem. Obklopila ho tma. Otočil sa, hmatal v temnote a zvonku zrazu začul búšenie malých dievčenských rúk na dvere.

„Vidí ťa,“ ozval sa tenký hlas. „Pozerá sa na teba!“

Rolf našiel kľučku a pokúsil sa otvoriť dvere, boli však zablokované. Len malý priezor svietil v tme. Rozochvenými rukami stlačil kľučku a vrazil do dverí plecom.

Rozleteli sa a Rolf vypadol do chodby. Zhlboka sa nadýchol. O kúsok ďalej stálo malé ryšavé dievča a vyvaľovalo naňho oči.

9

Kriminálny inšpektor Joona Linna stál v okne svojej hotelovej izby v obci Sveg štyristopäťdesiat kilometrov severne od Štokholmu. Úsvit sa hlásil chladným svetlom a halil sa do modrastého oparu. Ulicu Älvgatan neosvetľovala nijaká lampa. Prejde ešte niekoľko hodín, kým sa dozvie, či našiel Rosu Bergmanovú.

Rozopnutá svetlosivá košeľa mu voľne splývala na čierne oblekové nohavice, plavé vlasy mal ako zvyčajne strapaté, na posteli ležala pištoľ v puzdre.

Napriek opakovaným žiadostiam rôznych expertíznych skupín ostal Joona inšpektorom štátnej kriminálnej polície v aktívnej službe. Mnohých dráždil tým, že išiel svojou vlastnou cestou, no za menej než pätnásť rokov vyriešil v Škandinávii viac ťažkých prípadov ako hocijaký iný policajt.

V lete na neho na inšpekciu štátnej kriminálky podali obvinenie, že mal varovať krajne ľavicovú extrémistickú skupinu pred zásahom bezpečnostnej služby. Hneď nato mu odobrali niektoré pracovné úlohy, formálne ho však nesuspendovali.

Vedúci vyšetrovania sa vyjadril jednoznačne, ak nájde čo i len najmenší dôvod na podanie žaloby, kontaktuje špeciálneho prokurátora.

Obvinenia boli vážne, teraz sa však Joona nemohol zaoberať prípadným suspendovaním či inými dôsledkami.

V myšlienkach sa stále vracal k starej žene, ktorá k nemu pristúpila pri Kostole Adolfa Fredrika a odovzdala mu pozdrav od Rosy Bergmanovej. Vo vetchých rukách držala dve starobylé žolíkové karty.

„Nie si to ty?“ spýtala sa zvedavo. „A toto je veniec, svadobná čelenka.“

„Čo chcete?“ zareagoval Joona.

„Vôbec nič,“ odvetila stará žena. „Len vám mám odovzdať pozdrav od Rosy Bergmanovej.“

Rozbúšilo sa mu srdce. S veľkou sebakontrolou iba pokrčil plecami a priateľsky vysvetľoval, že musí ísť o nejaký omyl.

„Nepoznám nijakú...“

„Zaujímalo by ju, prečo sa tvárite, akoby vaša dcéra neexistovala.“

„Je mi to ľúto, ale netuším, o čom rozprávate,“ povedal Joona a usmial sa.

Usmieval sa, vlastný hlas mu však znel cudzo, vzdialene a chladno, akoby vychádzal spod veľkého balvana. Slová tej ženy mu krúžili v mysli, chcel ju zdrapiť za vetché ramená a donútiť ju povedať, čo sa stalo, no ovládol sa.

„Musím ísť,“ ospravedlnil sa a práve sa chcel odvrátiť, keď ako nôž cez ľavé oko zasiahla jeho mozog migréna. Zorné pole mu zastrela rozmazaná, trblietajúca sa žiara.

Keď sa mu sčasti vrátil zrak, zbadal okolo seba zhromaždených ľudí. Rozostúpili sa, aby urobili miesto zdravotníkom.

Stará žena bola preč.

Joona poprel, že by poznal Rosu Bergmanovú, tvrdil, že ide o omyl. Klamal však.

Veľmi dobre vedel, kto bola Rosa Bergmanová.

Spomínal na ňu každý deň. Hoci na ňu myslel, ona by o ňom nemala vedieť nič. Ak ho poznala, niekde sa stala strašná chyba.

O niekoľko hodín Joonu prepustili z nemocnice a zaraz sa pustil do jej hľadania.

Musel hľadať sám, požiadal preto o dovolenku.

Podľa verejných registrov sa vo Švédsku nenachádzal nikto s menom Rosa Bergmanová. V celej Škandinávii však žilo vyše dvetisíc ľudí s priezviskom Bergman.

Joona systematicky prechádzal register po registri. Pred dvoma týždňami mu nezostalo nič iné, len preskúmať kartotéku Registra obyvateľov Švédska. Vedenie matriky prislúchalo storočia cirkvi, v roku 1991 so zavedením nového digitálneho systému prešla táto úloha na daňový úrad.

Joona začal s cirkevnými záznamami na juhu. Najprv sedel v Krajskom archíve v Lunde a vyzbrojený kávou v papierovom poháriku sa usiloval nájsť v kartotéke Rosu Bergmanovú s dátumom narodenia a z farnosti, ktoré prichádzali do úvahy. Pokračoval vo Visby, Vadstene a v Göteborgu.

Potom navštívil Uppsalu a obrovský archív v Härnosande. Preštudoval tisíce záznamov o narodeniach, bydliskách a rodinných zväzkoch.

10

Včerajšie popoludnie presedel Joona v Krajskom archíve v Östersunde. Miestnosť vypĺňal sladký pach antikvariátu, pach starého fľakatého papiera a tvrdých spisových dosiek. Slnečné lúče pomaly putovali po vysokých stenách, zaleskli sa na sklených dvierkach stojacich kyvadlových hodín a pokračovali ďalej.

Tesne predtým, než mali zatvoriť, objavil Joona dievča, ktoré sa narodilo pred osemdesiatimi štyrmi rokmi a pokrstili ho vo farnosti Sveg v Härjedalene v kraji Jämtland. Dali mu meno Rosa Maria. Jeho rodičia sa volali Kristina a Evert Bergmanovci. Joonovi sa nepodarilo nájsť nijaké záznamy o ich sobáši, mama dievčaťa sa však narodila o devätnásť rokov skôr v rovnakej farnosti a za slobodna sa volala Kristina Stefansonová.

Trvalo mu tri hodiny, kým zistil, že v domove sociálnych služieb vo Svegu je umiestnená osemdesiatštyriročná žena, ktorá sa volá Maja Stefansonová. Bolo síce sedem hodín večer, no Joona sadol do auta a vydal sa do Svegu. Dorazil tam až po večierke a dnu ho už nepustili.

Ubytoval sa v malom hoteli, usiloval sa spať, zobudil sa však už o štvrtej a odvtedy stál v okne a čakal na príchod rána.

Bol si takmer istý, že našiel Rosu Bergmanovú. Zmenila si priezvisko podľa dievčenského mena svojej matky a začala používať svoje druhé krstné meno.

Joona sa pozrel na hodinky a uvedomil si, že je už čas ísť. Obliekol si kabát, opustil izbu a popri recepcii vyšiel na ulicu.

Domov sociálnych služieb Blåvingen tvorilo niekoľko žlto omietnutých domov obklopených udržiavanými trávnikmi s chodníkmi a lavičkami, aby si dôchodcovia mohli oddýchnuť.

Joona vstúpil do hlavnej budovy. Ovládol sa a pomaly kráčal chodbou pod neónovými žiarivkami, míňajúc zatvorené dvere kancelárie a kuchyne. Nemala ma nájsť, pomyslel si znova. Nemala by ma poznať, niečo sa muselo pokaziť.

Joona nikdy nerozprával o tom, čo spôsobilo jeho osamelosť, každý deň s tým však musel žiť. Jeho život zahorel ako horčík, za okamih vzplanul a pohasol, veľkolepá biela žiara sa premenila na tlejúci popol.

V spoločenskej miestnosti stál chudý osemdesiatnik a sledoval pestrý obraz v televízii. Pozeral ranné vysielanie. Televízny kuchár práve v panvici ohrieval sezamový olej a rozprával, ako ozvláštniť tradične pripravované raky.

Starec sa otočil k Joonovi a usiloval sa zaostriť.

„Anders?“ oslovil ho chrapľavým hlasom. „Si to ty, Anders?“

„Volám sa Joona,“ odvetil kriminalista s mäkkým fínskym prízvukom. „Hľadám Maju Stefansonovú.“

Muž na neho hľadel vodnatými, červenými očami.

„Anders, chlapče, počúvaj! Musíš ma odtiaľto dostať! Sú tu len starci a stareny.“

Vetchou päsťou udrel do operadla pohovky, keď však vošla opatrovateľka, ihneď sa upokojil.

„Dobré ráno,“ pozdravil Joona. „Prišiel som navštíviť Maju Stefansonovú.“

„To je milé,“ povedala. „Musím vás však upozorniť, že Majina demencia sa zhoršila. Utečie nám, len čo sa jej naskytne príležitosť.“

„Rozumiem,“ poznamenal Joona.

„V lete sa jej podarilo dostať až do Štokholmu.“

Opatrovateľka ho viedla umytou, tlmene osvetlenou chodbou, až napokon otvorila jedny dvere.

„Maja?“ zavolala príjemným hlasom.

11

Stará pani ustielala posteľ. Keď sa vystrela, Joona ju okamžite spoznal. Bola to žena, ktorá ho oslovila pred kostolom Adolfa Fredrika. Žena, ktorá mu ukázala starobylé karty. Žena, ktorá mu odovzdala pozdrav od Rosy Bergmanovej.

Joonovi sa rozbúšilo srdce.

Je jediný človek, ktorý vie, kde sa nachádza jeho žena a dcéra, a nemala by o jeho existencii ani tušiť.

„Rosa Bergmanová?“ oslovil ju Joona.

„Áno,“ odvetila a zdvihla ruku ako školáčka.

„Volám sa Joona Linna.“

„Áno,“ usmiala sa a šuchotala sa k nemu.

„Nedávno ste mi odovzdali pozdrav,“ povedal.

„Drahý neznámy, nepamätám si to,“ odvetila Rosa a sadla si na pohovku.

Ťažko preglgol a pristúpil o krok k nej.

„Spýtali ste sa, prečo sa tvárim, akoby moja dcéra neexistovala.“

„Ale to by si nemal robiť,“ pokarhala ho. „To vôbec nie je milé.“

„Čo viete o mojej dcére?“ opýtal sa Joona a opäť postúpil o krok k nej. „Počuli ste niečo?“

Neprítomne sa usmiala a Joona sklopil zrak. Usiloval sa udržať si jasnú myseľ, presunul sa do kuchynského kúta, a keď nalieval kávu do hrnčekov, všimol si, že sa mu chvejú ruky.

„Rosa, je to pre mňa dôležité,“ predniesol pomaly a položil hrnčeky na stôl. „Veľmi dôležité...“

Zažmurkala a preľaknuto sa potom spýtala:

„Kto ste? Stalo sa niečo mame?“

„Rosa, spomínate si na dievčatko, ktoré sa volalo Lumi? Jeho mama sa volala Summa. Pomáhali ste im...“

Keď si všimol jej strnulý, stratený pohľad, zmĺkol.

„Prečo ste ma vyhľadali?“ opýtal sa, hoci vedel, že to nemá zmysel.

Hrnček jej vypadol z rúk a rozplakala sa. Vrátila sa opatrovateľka a s rutinou ju upokojovala.

„Poďte, vyprevadím vás,“ povedala tichým hlasom Joonovi.

Bok po boku kráčali bezbariérovou chodbou.

„Ako dlho už trpí demenciou?“ zaujímalo Joonu.

„Prišlo to u nej rýchlo... Prvé náznaky sme si všimli minulé leto, takže je to už asi rok, čo... kedysi sa hovorilo, že sa vraciate do detstva, a mnohé prípady to veľmi dobre vystihuje.“

„Keby... keby sa jej myseľ náhodou rozjasnila, mohli by ste mi, prosím, zavolať?“ požiadal vážne.

„Niekedy sa to stáva,“ prikývla ošetrovateľka.

„Hneď mi zavolajte,“ naliehal a podal jej vizitku.

„Kriminálka?“ začudovala sa a prišpendlila vizitku na tabuľu nad stolom pri kancelárii.

12

Joona vyšiel von na čerstvý vzduch a zhlboka sa nadýchol, akoby dovtedy zadržiaval dych. Možno mu chcela Rosa Bergmanová oznámiť niečo dôležité, pomyslel si. Možno ju niečím poverili. Kým však stihla úlohu dokončiť, postihla ju demencia.

Nikdy sa nedozvie, ako to bolo.

Prešlo už dvanásť rokov, odkedy stratil Summu a Lumi.

Ich posledné stopy zmizli so stratenou pamäťou Rosy Bergmanovej.

Bolo po všetkom.

Joona nasadol do auta, utrel si z líc slzy, na chvíľu zatvoril oči a potom otočil kľúčom v zapaľovaní, aby sa vrátil späť do Štokholmu.

Prešiel asi tridsať kilometrov po diaľnici číslo štyridsaťpäť smerom na juh k mestečku Mora, keď mu zavolal riaditeľ Úradu kriminálnej polície Carlos Eliasson.

„Máme nahlásenú vraždu v domove pre mládež hore pri Sundsvalle,“ oznámil mu napätým hlasom. „Volali na operačné stredisko tesne po štvrtej ráno.“

„Mám voľno,“ odvetil Joona takmer nečujne.

„Aj tak si mohol prísť večer na karaoke.“

„Niekedy nabudúce,“ povedal Joona akoby pre seba.

Cesta prebiehala rovno lesom. Vzdialené medzi stromami sa trblietalo strieborné jazero.

„Joona, stalo sa niečo?“

„Nič.“

Joona začul, ako na Carlosa niekto volá.

„Mám poradu, ale... Práve som hovoril so Susanne Östovou a povedala, že västernorrlandská polícia neuvažuje, že by sa oficiálne obrátila na štátnu kriminálku.“

„Prečo mi potom voláš?“

„Oznámil som, že pošleme pozorovateľa.“

„My predsa nijakých pozorovateľov nikam neposielame.“

„Teraz to už robíme,“ vyslovil Carlos tichšie. „Celá táto záležitosť je trochu citlivá. Pamätáš si na kapitána hokejovej reprezentácie, na Janneho Svenssona... všetci novinári písali iba o tom, aká je polícia neschopná.“

„Lebo nikdy nenašli...“

„Ani to nespomínaj, bol to prvý prípad Susanne Östovej, keď nastúpila do úradu prokurátora,“ pokračoval Carlos. „Nehovorím, že novinári mali pravdu, ale västernorrlandskí policajti ťa vtedy potrebovali. Strašne im to trvalo, postupovali presne podľa predpisov a čas ubiehal... nie je to nič nezvyčajné, ale niekedy sa v tom začnú noviny rýpať.“

„Musím končiť,“ oznámil Joona rezolútne.

„Dobre vieš, že by som sa ťa nepýtal, keby išlo o jednoduchý prípad,“ povedal Carlos a nadýchol sa. „O tomto sa však bude písať, Joona... je to neskutočne, neskutočne brutálne, neskutočne krvavé... a telo dievčaťa je naaranžované.“

„Ako? Ako je naaranžované?“ prebral sa Joona.

„Zjavne je na posteli uložené a rukami si zakrýva oči.“

Joona zmĺkol, pravá ruka ležala na volante. Po stranách sa popri aute mihali kmene stromov. Carlos dýchal do slúchadla. Spoza neho sa ozývali hlasy. Joona bez slova odbočil na cestu E45 a potom na Losvägen, ktorá smerovala na východ k pobrežiu, aby mohol pokračovať na Sundsvall.

„Joona, choď sa tam, prosím, pozrieť... buď milý a pomôž im, nech vyriešia prípad sami, najlepšie ešte predtým, než sa niečo dostane do novín.“

„Takže už nie som pozorovateľ?“

„Ale áno, si... len sa drž nablízku, pozoruj vyšetrovanie, poraď im... Aby ti bolo jasné, nemáš vôbec nijaké operatívne úlohy.“

„Lebo ma vyšetruje inšpekcia?“

„Mal by si sa držať pekne pri zemi,“ napomenul ho Carlos.

13

Severne od Sundsvallu opustil Joona pobrežie a odbočil na cestu číslo osemdesiatšesť smerujúcu do vnútrozemia popri rieke Indalsälven.

Po dvoch hodinách jazdy autom sa blížil k odľahlému domovu pre mládež.

Spomalil a zabočil na úzku štrkovú cestu. Slnečné svetlo sa predieralo pomedzi vysoké jedle a prebleskovalo medzi kmeňmi. Mŕtve dievča, zamyslel sa Joona.

Kým všetci spali, niekto ho zabil a uložil do postele. Podľa miestnej polície sa páchateľ musel správať veľmi agresívne a použil hrubé násilie. Nemali nijakého podozrivého a na cestné uzávery bolo už neskoro, informovali však všetkých policajtov v kraji. Predbežné vyšetrovanie viedol inšpektor Olle Gunnarsson.

Tesne pred desiatou odstavil Joona auto pred vonkajšou policajnou zátarasou. V priekope pri ceste bzučal hmyz. Les sa rozostupoval a tvoril veľkú čistinu. Na svahu klesajúcom k jazeru Himmelsjon sa v lúčoch slnka leskli mokré stromy. Na plechovej tabuli pri ceste si Joona prečítal: Birgittagården, špeciálne výchovné zariadenie pre mládež.

Joona kráčal k červeným budovám zoskupeným okolo dvora, pripomínajúcim typické miestne hospodárstvo. Pred nimi parkovala sanitka, tri policajné autá, biely mercedes a ďalšie tri vozidlá.

Uviazaný na lanku medzi dvoma stromami neprestajne štekal pes.

Pred hlavnou budovou stál starší muž s mrožími fúzmi a pivným bruchom v pokrčenom ľanovom obleku. Všimol si Joonu, ale netváril sa, že by sa chystal pozdraviť. Došúľal si cigaretu a oblizol papierik. Joona prekročil ďalšiu zábranu a muž si dal cigaretu za ucho.

„Som pozorovateľ zo štátnej kriminálky,“ oznámil Joona.

„Gunnarsson,“ predstavil sa muž. „Inšpektor.“

„Mal by som sledovať, ako pracujete.“

„Hej, kým nebudete zavadzať,“ skonštatoval muž a vrhol na Joonu chladný pohľad.

Joona sa pozrel smerom k veľkému domu. Technici už boli na mieste. Miestnosti zalievalo svetlo reflektorov a okná neprirodzene intenzívne žiarili.

Z budovy vyšiel bledý policajt. Rukou si zakrýval ústa, zbehol dole po schodíkoch, oprel sa o stenu, predklonil sa a zvracal medzi žihľavu rastúcu okolo suda na vodu.

„Dopadnete rovnako, keď pôjdete dnu,“ vyhlásil s úškrnom Gunnarsson smerom k Joonovi.

„Zistili ste už niečo?“

„Vôbec nič... Oznámili to v noci, volal kurátor z domova... Daniel Grim. O štvrtej ráno. Bol doma, býva na ulici Bruksgatan v Sundsvalle, a chvíľu predtým mu zatelefonovali odtiaľto... veľa toho nevedel, keď to oznamoval, iba toľko, že dievčatá stále kričali niečo o krvi.“

„Takže prvá informácia prišla od samotných dievčat?“ uisťoval sa Joona.

„Áno.“

„Nevolali však na tiesňovú linku, ale kurátorovi do Sundsvallu.“

„Presne tak.“

„Cez noc tu nebol nijaký personál?“

„Nie.“

„Nemal tu niekto byť?“

„Zrejme,“ odvetil Gunnarsson unaveným hlasom.

„Ktoré z dievčat volalo kurátorovi?“ vypytoval sa Joona.

„Jedna zo starších chovankýň,“ informoval ho Gunnarsson a nazrel do svojho poznámkového bloku. „Bola to Caroline Forsgrenová... ak si však dobre pamätám, telo nenašla ona, ale... je to poriadny zmätok, do izby nazrelo viacero dievčat. Môžem povedať, že to je naozaj nechutné. Jedno z nich sme zobrali do nemocnice. Bolo hysterické a zdravotníci si mysleli, že to bude najlepšie.“

„Kto prišiel na miesto prvý?“ spýtal sa Joona.

„Dvaja kolegovia... Rolf Wikner a Sonja Rasková,“ odvetil Gunnarsson. „Potom som prišiel ja... tak o štvrť na šesť a zavolal som prokurátorke... asi si cvrkla od strachu a kontaktovala Štokholm... a teraz máme na krku vás.“

Usmial sa na Joonu, ale nebol v tom ani náznak sympatií.

„Podozrievate niekoho?“ chcel vedieť Joona.

Gunnarsson sa nadýchol a spustil ako na prednáške.

„Moje dlhoročné skúsenosti mi hovoria, aby sme sa spoľahli na osvedčené metódy... musíme sem dostať ľudí, začať s vypočúvaním svedkov, zaistiť stopy...“

„Môžem sa ísť pozrieť dnu?“ spýtal sa Joona a zahľadel sa na dvere.

„Neodporúčal by som to... čoskoro budeme mať fotografie.“

„Chcel by som sa pozrieť na obeť, kým sa ňou pohne,“ vysvetľoval Joona.

„Ide o hrubé násilie, veľmi surové a agresívne,“ vyhlásil Gunnarsson. „Páchateľ musel byť veľký. Po usmrtení uložil obeť do postele. Nikto si nič nevšimol, až kým jedno z dievčat nešlo na záchod a nestupilo rovno do krvi, ktorá vytekala spod dverí.“

„Bola ešte teplá?“

„Počúvajte... komunikácia s dievčatami nie je práve ľahká. Sú vystrašené a celý čas nahnevané, protestujú proti všetkému, nepočúvajú, jačia na nás... Keď sme ich prinútili prekročiť pásku, aby si zobrali z izieb nejaké veci, iPody, balzamy na pery a bundy, a chceli sme ich odviesť do chatky, dve z nich utiekli do lesa.“

„Utiekli?“

„Pred chvíľou ich chytili, ale... musíme ich presvedčiť, aby sa vrátili dobrovoľne, ležia na zemi a dožadujú sa, aby ich Rolf odniesol na pleciach.“

14

Joona si obliekol ochranný odev, vyšiel po schodíkoch a vstúpil do veľkého domu. V predizbe bzučalo chladenie reflektorov a vzduch sa už zohrial. Silné svetlá odhaľovali každú maličkosť. Vo vzduchu sa vznášal prach.

Joona pomaly vykročil po nášľapných doskách položených na drevenej podlahe. Jeden z obrazov padol na zem a sklené črepiny sa leskli v silnom svetle. Chodbou sa všetkými smermi rozbiehali krvavé stopy topánok, viedli najmä k východu a späť.

Dom si zachoval veľkostatkársky štýl. Na stenách žiarili vyblednuté farebné vzory a priečky a komíny zdobili tekvice potulných maliarov z Dalarny.

Ďalej v chodbe stál policajný technik Jimi Sjoberg a svietil si zeleným svetlom na čiernu stoličku, na ktorú predtým aplikoval špeciálne farbivo Hungarian red.

„Krv?“ spýtal sa Joona.

„Na tomto nie,“ zamrmlal Jimi a pokračoval v hľadaní so zeleným svetlom.

„Našli ste niečo nezvyčajné?“

„Volal nám Erixon zo Štokholmu a prikázal nám, že sa nemáme dotknúť ani najmenšieho mušacinca, kým to Joona Linna neschváli,“ odvetil s úsmevom.

„Za to som vám vďačný.“

„Takže sme ani poriadne nezačali,“ pokračoval Jimi. „Rozložili sme tie prekliate nášľapné dosky, všetko nafotili a nafilmovali... Dovolil som si odobrať na chodbe vzorky krvi, aby som aspoň niečo poslal do labáku.“

„Výborne.“

„A Siri zaistila odtlačky v hale, kým ich nerozmazali...“

Jeho kolegyňa Siri Karlssonová práve demontovala mosadznú kľučku dverí do izolačnej miestnosti. Opatrne ju vložila do papierového vrecka a podišla k Joonovi a Jimimu.

„Chce sa pozrieť na miesto činu,“ vysvetľoval Jimi.

„Je to dosť hnusné,“ ozvala sa spopod rúška. V očiach sa jej zračila únava a vypätie.

„To som pochopil,“ pritakal Joona.

„Ak chcete, môžete si radšej pozrieť fotografie,“ navrhla.

„To je Joona Linna,“ objasnil jej Jimi.

„Prepáčte, netušila som.“

„Som tu len ako pozorovateľ,“ doplnil Joona.

Sklopila zrak, a keď znova vzpriamila hlavu, stále sa jemne pýrila.

„Všetci tu o vás hovoria,“ povedala Siri. „Chcela som len... že... že ma nezaujíma nejaké interné vyšetrovanie. Teším sa na našu spoluprácu.“

„Ja tiež,“ odvetil Joona.

Nehybne stál, načúval bzukotu lámp, sústredil sa a vnútorne sa pripravoval prijať vnem, ktorý ho čakal, a nepoddať sa pritom inštinktívnej reakcii odvrátiť zrak.

15

Joona podišiel k výklenku s dverami bez kľučky.

Cylindrická vložka s kľúčom bola stále na mieste.

Na okamih zatvoril oči a potom vstúpil do malej izby.

Všetko bolo nehybné a dokonale osvetlené.

Zohriaty vzduch bol presýtený zápachom krvi a moču. Prinútil sa nadýchnuť, aby zacítil aj ostatné pachy: vlhké drevo, prepotenú plachtu na posteli a dezodorant.

Rozpálené kovové reflektory ticho praskali. Zvonku prenikal tlmený štekot psa.

Joona stál bez pohnutia v izbe a donútil sa pohľadom preskúmať telo na posteli. Zastavil sa na každom drobnom detaile, hoci by najradšej utiekol, vyšiel z domu na čerstvý vzduch a stratil sa v temnom lese.

Krv stekala na podlahu a zastriekala pevne pripevnený nábytok aj vyblednuté biblické motívy na stenách. Ofŕkala takisto strop a vystrekla až k záchodu bez dverí. Na posteli ležalo mladé dievča v ranej puberte. Bolo uložené na chrbte a tvár si zakrývalo rukami. Oblečené malo iba biele bavlnené nohavičky. Lakte spočívali na prsiach a členky boli prekrížené.

Joona počul tlkot svojho srdca, vnímal, ako sa mu tepnami tlačí krv do hlavy, cítil pulzovanie v spánkoch.

Nútil sa pozorovať, registrovať a premýšľať.

Dievča malo skrytú tvár.

Akoby sa bálo, akoby nechcelo pozrieť na páchateľa.

Než ho uložili do postele, vystavili ho veľmi hrubému násiliu.

Išlo o opakované údery tupým predmetom do čela a temena.

Bolo to len malé dievča a muselo sa strašne báť.

Pred pár rokmi bolo iba dieťaťom, ale reťaz udalostí v jeho živote ho doviedla do tejto izby, do špeciálneho výchovného zariadenia pre mládež. Možno nemalo šťastie na rodičov a náhradnú rodinu. Možno si mysleli, že sa tu bude mať lepšie.

Joona skúmal každý otrasný detail, kým nepocítil, že to už dlhšie nevydrží. Zatvoril teda na chvíľu oči, predstavil si tvár svojej dcéry a pomyslel na náhrobný kameň, ktorý vlastne ani nie je jej. Potom oči znova otvoril a pokračoval v prieskume.

Všetko naznačovalo, že obeť sedela na stoličke za malým stolom, keď na ňu páchateľ zaútočil.

Joona v mysli reprodukoval pohyby, ktoré spôsobili fŕkance.

Každá kvapka krvi, čo padala vzduchom, mala tvar guľky s priemerom päť milimetrov. Ak boli kvapky menšie, znamenalo to, že na ne pôsobila vonkajšia sila, ktorá ich rozdelila na menšie.

Z toho môžeme usúdiť, že ide o fŕkance.

Joona stál na dvoch doskách pri stolíku, zrejme na tom istom mieste, kde pred niekoľkými hodinami stál aj vrah. Dievča sedelo na stoličke na druhej strane stola. Joona skúmal vzory vytvorené krvavými škvrnami, otočil sa a všimol si krv úplne hore na stene. Páchateľ švihol veľa ráz zbraňou dozadu, aby úder získal silu, a vždy, keď zbraň pri novom údere zmenila smer, zanechala za sebou ďalší striekanec.

Hoci Joona už na mieste činu strávil viac času, než by vydržal ktorýkoľvek iný detektív, ešte neskončil. Vrátil sa k dievčaťu v posteli, stál nad ním, zaregistroval šperk v pupku, odtlačky pier na pohári vody, aj to, že si nechalo odstrániť znamienko pod pravým prsníkom, všimol si svetlé chĺpky na predkolení a zožltnutú modrinu na lýtku.

Opatrne sa nad dievča naklonil. Z jeho nahej kože sálalo už len slabé teplo. Skontroloval ruky zakrývajúce tvár, zjavne však nimi páchateľa nepoškriabalo, pod nechtami nezostali nijaké zvyšky kože.

O niekoľko krokov ustúpil a pozrel sa naň znova. Biela pokožka. Ruky na tvári. Prekrížené nohy. Na tele takmer nijaká krv. Iba na vankúši plno krvi.

Ináč bolo čisté.

Joona sa poobzeral po miestnosti. Za dverami sa nachádzala polička s dvoma vešiačikmi na oblečenie. Na zemi pod ňou stáli tenisky a v nich zhúžvané biele ponožky. Na vešiaku viseli za uško džínsy, čierna mikina a džínsová bunda. Na poličke ležala malá biela podprsenka.

Joona sa oblečenia ani nedotkol, no nezdalo sa, že by bolo od krvi.

Dievča sa zrejme vyzlieklo a zavesilo si veci na vešiak, skôr než ho zavraždili.

Prečo však nie je celé od krvi? Niečo ho muselo chrániť. Čo to však mohlo byť? Nič také v miestnosti nevidel.

16

Joona vyšiel na dvor zaliaty slnkom a neustále myslel na to, že telo dievčaťa bolo čisté a biele ako skala v mori, hoci proti nemu použili veľmi hrubé násilie.

Gunnarsson vyhlásil, že ide o veľmi agresívny čin.

Joona usúdil, že páchateľ vynaložil naozaj značnú silu, no jeho konanie nebolo agresívne v tom zmysle, že by bolo nepríčetné. Údery umiestňoval s rozvahou, s úmyslom zabiť, s telom však potom manipuloval opatrne.

Gunnarsson sedel na kapote svojho mercedesu a telefonoval.

Na rozdiel od všetkého ostatného vyšetrovanie vraždy sa nikdy nekončí chaosom, aj keď ho nijako neusmerňujete. Zväčša sa všetko vyjasní samo. Lenže Joona nikdy nečakal, nikdy sa nespoliehal na to, že veci sa utrasú samy od seba.

Prirodzene, vie, že páchateľom býva takmer vždy nejaká blízka osoba, ktorá sa krátko po spáchaní činu sama prihlási na polícii a prizná sa, nikdy s tým však nerátal.

Teraz leží v posteli, rozmýšľal. Keď ju zavraždili, sedela iba v nohavičkách pri stole.

Len ťažko veriť, že sa to udialo úplne nečujne.

Niektoré z dievčat muselo niečo počuť alebo zahliadnuť, uvažoval Joona, kráčajúc smerom k chatke. Niekto pravdepodobne tušil, čo sa deje, vycítil nebezpečenstvo či konflikt.

Pes pod stromom kňučal, hrýzol remeň, ktorým bol uviazaný, potom sa znova rozštekal.

Joona sa približoval k dvom mužom, čo stáli pred chatkou a rozprávali sa. Pochopil, že jeden z nich je vedúci obhliadky, päťdesiatnik v tmavomodrom policajnom tričku, s vlasmi učesanými na cestičku. Druhý zjavne nepatril k polícii. Mal zarastenú tvár a priateľský, unavený pohľad.

„Joona Linna, pozorovateľ zo štátnej kriminálky,“ predstavil sa a podal obom mužom ruku.

„Äke,“ odvetil vedúci obhliadky.

„Daniel,“ povedal muž s unavenými očami, „pracujem tu v domove ako kurátor... Prišiel som, len čo som sa dozvedel, že sa niečo stalo.“

„Mali by ste chvíľu čas?“ opýtal sa ho Joona. „Rád by som sa porozprával s dievčatami a ocenil by som, keby ste boli pri tom.“

„Teraz?“ prekvapene zareagoval Daniel.

„Ak to nie je problém,“ prisvedčil Joona.

Daniel za okuliarmi zažmurkal a ustarostene odvetil:

„Ibaže dve chovanky utiekli do lesa...“

„Už ich našli,“ oznámil Joona.

„Áno, viem, len by som sa s nimi mal asi porozprávať,“ vysvetľoval Daniel. „Žiadajú, aby ich policajti odniesli na pleciach, ak chcú, aby sa vrátili.“

„Gunnarsson to určite zariadi,“ vyhlásil Joona a vykročil smerom k malej červenej chatke.

Pri tomto prvom stretnutí by sa mal pokúsiť chovankyne odhadnúť, zachytiť, čo sa medzi nimi v miestnosti odohráva, aká dynamika sa skrýva pod povrchom.

Ak niekto niečo videl, ostatní členovia skupiny to zvyčajne podvedome prezradia, správajú sa ako strelky kompasu.

Joona si uvedomoval, že nemá právomoc viesť výsluch, musel však zistiť, či existuje nejaký svedok. Sklonil sa a vošiel nízkymi dverami.

17

Joona vstúpil do chatky a prekročil priestor na odkladanie topánok. Zapraskala pod ním podlaha. V malej miestnosti sa nachádzali tri dievčatá. Najmladšie z nich mohlo mať najviac dvanásť rokov. Malo ružovú pokožku a vlasy farby medi. Sedelo na zemi, opieralo sa o stenu a sledovalo televíziu. Šepkalo si niečo samo pre seba, zrazu niekoľko ráz udrelo zátylkom do steny, zatvorilo na chvíľu oči a potom ďalej pozeralo televíziu.

Zdalo sa, že ďalšie dve dievčatá si ho vôbec nevšímajú. Sedeli na hnedej menčestrovej pohovke a listovali si v starých módnych časopisoch.

Psychologička z oblastnej nemocnice v Sundsvalle sa usadila na zem vedľa ryšavého dievčaťa.

„Ja som Lisa,“ prihovorila sa mu priateľsky. „Ako sa voláš?“

Dievča na ňu ani nepozrelo. Nerušene sledovalo reprízu seriálu Blue Water High. Televízor hral nahlas a osvetľoval miestnosť modrastou žiarou.

„Poznáš rozprávku o Palculienke?“ spýtala sa Lisa. „Často sa cítim ako ona. Malá ako palec... Ako sa cítiš ty?“

„Ako Jack Rozparovač,“ odvetilo dievča jasným hlasom, nespustilo však pohľad z obrazovky.

Joona si sadol do kresla pred televízorom. Jedno z dievčat na pohovke naňho zvedavo pozrelo, keď však pozdravil, sklopilo s úsmevom zrak. Malo silnejšiu postavu, dohryzené nechty a na sebe džínsy a čierne tričko s nápisom Razors pain you less than life. Používalo modré očné tiene a na zápästie si navlieklo trblietavú gumičku do vlasov. Druhé dievča pôsobilo staršie, malo skrátené tričko s motívom koňa, okolo krku ruženec s bielymi perlami, lakťové jamky poznačené jazvami po vpichoch. Namiesto vankúša si pod hlavu stočilo vojenskú bundu.

„Indie?“ spýtalo sa staršie dievča ticho. „Nazrela si dnu, kým prišli fízli?“

„Nepotrebujem, aby ma prenasledovali nočné mory,“ odpovedalo silnejšie dievča apaticky.

„Chúďa, malá Indie,“ podpichlo ju staršie dievča.

„Čo?“

„Ty sa akože bojíš nočných múr, keď...“

„Áno, bojím sa.“

„Aké úbohé,“ zasmialo sa staršie dievča. „Aké úbohé ego...“

„Drž hubu, Caroline,“ vykríklo ryšavé dievča.

„Mirandu zavraždili,“ pokračovala Caroline. „To je asi trochu horšie, ako...“

„Myslím si, že je iba fajn, že sme sa jej zbavili,“ skonštatovala Indie.

„Si totálne chorá,“ uškrnula sa Caroline.

„Ona bola na celej čiare chorá, spálila ma cigaretou a...“

„Prestaň tu ohovárať,“ prerušilo ju ryšavé dievča.

„Zbila ma švihadlom,“ nedala sa zastaviť Indie.

„Ty si fakt sviňa,“ vzdychla si Caroline.

„S tým nemám problém, ak ti to pomôže,“ provokovala Indie. „Je strašne smutné, že je na svete o idiota menej, ale...“

Drobné ryšavé dievča opäť udrelo hlavou o stenu a zatvorilo oči. Otvorili sa dvere a sprevádzané Gunnarssonom vošli obe chovankyne, ktoré prednedávnom utiekli.

18

Joona sa oprel, v tvári sa mu zračil pokoj, tmavý kabát sa otvoril a jemne sa zvlnil, jeho svalnaté telo nejavilo nijaké známky napätia, vchádzajúce dievčatá však pozoroval sivými očami, chladnými ako zamrznuté more.

Ostatné chovankyne nahlas bučali a smiali sa. Lu Chu pri chôdzi prehnane kývala bokmi a prstami ukázala znak víťazstva.

„Lesbian loser,“ vykríkla Indie.

„Mohli by sme si dať spolu sprchu,“ odpovedala jej Lu Chu.

Za dievčatami vošiel do chatky kurátor Daniel Grim. Očividne sa snažil zaujať Gunnarssonovu pozornosť.

„Chcem len, aby ste na ne nešli tak zhurta,“ povedal, a kým pokračoval, stíšil hlas. „Majú strach už len z vašej prítomnosti...“

„Nerobte si starosti,“ upokojoval ho Gunnarsson.

„Robím si starosti,“ odvetil Daniel úprimne.

„Čo?“

„Naozaj si robím starosti,“ zopakoval Daniel.

„To nie je môj problém,“ povzdychol si Gunnarsson. „Nezavadzajte a nechajte ma robiť si svoju prácu.“

Joona si všimol, že sa Daniel nestihol oholiť a tričko pod bundou mal oblečené naruby.

„Rád by som vám len vysvetlil, že... tieto dievčatá si nespájajú políciu s pocitom bezpečia.“

„Ale áno,“ zažartovala Caroline.

„To ma teší,“ odvetil Daniel s úsmevom a otočil sa opäť na Gunnarssona. „Úplne vážne... väčšina našich chovankýň si políciu spája s najťažšími obdobiami vo svojich životoch.“

Joona postrehol, že si Daniel uvedomuje, že je v očiach polície otravný, napriek tomu sa odhodlal otvoriť ďalší problém.

„Vonku som hovoril s vedúcim o ubytovaní...“

„Jedno po druhom,“ prerušil ho Gunnarsson.

„Je to dôležité, lebo...“

„Krava,“ vyštekla Indie.

„Neposer sa,“ odvrkla Lu Chu.

„Lebo to môže byť nebezpečné,“ pokračoval Daniel. „Ubytovať tu dievčatá na noc, nie je dobrý nápad.“

„To ich máme poslať do hotela?“ spýtal sa Gunnarsson.

„Radšej mali zavraždiť teba!“ skríkla Almira na Indie a hodila do nej pohár.

Roztrieštil sa o stenu a voda s črepinami dopadli na zem. Daniel vyrazil k nim, Almira sa odvrátila, kým ich však oddelil, stihla ju Indie niekoľko ráz udrieť zovretými päsťami do chrbta.

„Okamžite prestaňte!“ okríkol ich.

„Almira je sprostá krava...“

„Upokoj sa, Indie,“ napomenul ju a zachytil jej ruku. „Už sme to predsa preberali, nie?“

„Áno,“ odvetila pokojnejšie.

„Veď si slušné dievča,“ povedal s úsmevom.

Prikývla a pustila sa spolu s Almirou do zbierania črepín zo zeme.

„Donesiem vysávač,“ vyhlásil Daniel a vyšiel von.

Zatvoril za sebou dvere, znova sa však otvorili, tak ich pribuchol, až sa replika obrazu Carla Larssona na stene zatriasla.

„Mala Miranda nejakých nepriateľov?“ spýtal sa Gunnarsson bez okolkov.

„Nie,“ odvetila Almira a zachichotala sa.

Indie pozerala úkosom na Joonu.

„Teraz počúvajte!“ prikázal Gunnarsson zvýšeným hlasom. „Budete len odpovedať na naše otázky, nijaké zbytočné táranie a krik. Nemôže to byť také ťažké, že?“

„Záleží na otázkach,“ skonštatovala Caroline.

„Ja by som si teda zakričala,“ zamrmlala Lu Chu.

„Pravda alebo odvaha?“ opýtala sa Indie a s úsmevom ukázala na Joonu.

„Pravda,“ vybral si Joona.

„Ja tu vediem výsluch,“ pripomenul Gunnarsson.

„Čo znamená toto?“ spýtal sa Joona a zakryl si rukami tvár.

„Čo? Neviem,“ odvetila Indie. „Vicky a Miranda to robili...“

„Ja to už nevydržím,“ prerušila ju Caroline, „nevidela si Mirandu, ležala presne tak, bolo tam toľko krvi, všade bola krv a...“

Hlas sa jej zlomil a rozplakala sa, pristúpila k nej psychologička a tlmeným hlasom ju upokojovala.

„Kto je Vicky?“ opýtal sa Joona a vstal z kresla.

„Najnovšie dievča, čo sem prišlo...“

„A kde, doriti, je?“ skočila im do reči Lu Chu.

„Ktorá je jej izba?“ spýtal sa Joona pohotovo.

„Asi zdrhla za svojím milencom,“ prezradila Tuula.

„Odkladáme si diazepam a potom spíme ako...“

„O kom tu je reč?“ opýtal sa podráždene Gunnarsson. „O Vicky Bennetovej,“ odvetila Caroline. „Nevidela som ju celý...“

„Kde, dopekla, je?“

„Vicky má toľko loptičiek vo vzduchu,“ zasmiala sa Lu Chu. „Vypnite telku,“ prikázal Gunnarsson nervózne. „Chcem, aby sa všetci upokojili a...“

„Nekričte,“ zvreskla Tuula a pridala zvuk.

Joona si čupol ku Caroline, zachytil jej pohľad a zahľadel sa jej vážne do očí.

„Ktorá izba patrí Vicky?“

„Posledná, úplne vzadu,“ odvetila Caroline.

19

Joona vyšiel z chatky a náhlil sa cez dvor, stretol kurátora s vysávačom, pozdravil technikov, vybehol po schodíkoch a vošiel do hlavnej budovy. Bola tma, svetlá nesvietili, nášľapné dosky sa však leskli ako krištáľ.

Jedno z dievčat chýba, rozmýšľal Joona. Nikto ho nevidel. Možno v tom zmätku utieklo, možno sa mu ostatné chovankyne snažia pomáhať a taja, čo vedia.

Obhliadka miesta činu sa iba začala a do izieb ešte ani nenazreli. Potrebovali by dôkladne prehľadať celý domov Birgittagården, na to však nemali čas, bolo toho veľmi veľa.

Chovankyne boli nervózne a vystrašené.

Mali by tu byť pracovníci zo služby pomoci obetiam trestných činov.

Polícia potrebovala posily, viac technikov, viac prostriedkov.

Pri pomyslení, že sa nezvestné dievča asi ukrýva vo svojej izbe, Joonu striaslo. Možno niečo videlo a teraz je také vydesené, že sa bojí vyjsť z izby.

Vstúpil do chodby s izbami chovankýň.

Drevené steny a trámy slabo praskali, ináč vládlo v dome ticho. Dvere bez kľučky vo výklenku boli iba privreté. Za nimi v posteli ležalo mŕtve dievča a rukami si zakrývalo tvár

Joona si zrazu spomenul, že na rohu výklenku zahliadol tri horizontálne krvavé šmuhy. Rozmazané stopy troch prstov bez odtlačkov. Síce si podlhovasté fľaky všimol, tak ho však zamestnávalo triedenie vnemov z miesta činu, že si až teraz uvedomil, že sa nachádzali na nesprávnej strane. Stopy neviedli von, preč od miesta vraždy, ale opačným smerom, hlbšie do chodby. Slabé odtlačky čižiem, topánok a bosých nôh sa rozbiehali všetkými smermi, no šmuhy na rohu smerovali dnu do budovy.

Osoba s krvavými rukami sa vydala do niektorej z izieb.

Len nie ďalší mŕtvi, zašepkal Joona sám pre seba.

Natiahol si latexové rukavice a pokračoval k poslednej miestnosti. Keď otvoril dvere, začul akýsi šramot. Okamžite sa zastavil a usiloval sa v tme niečo rozoznať. Rozhostilo sa ticho. Joona sa opatrne natiahol do temnoty za vypínačom.

Opäť začul tichý šramot a záhadné kovové cinkanie.

„Vicky?“

Šmátral po stene, kým konečne našiel vypínač a zasvietil. Strohú miestnosť zaraz zalialo žlté svetlo. Ozvalo sa vŕzganie a otvorilo sa okno smerujúce k lesu a jazeru. Šramot vychádzal z rohu, ležala tam zvalená vtáčia klietka. Žltý papagájec trepotal krídlami a liezol po klietke.

Joonovi udrel do nosa výrazný zápach krvi. Cítil kov a ešte niečo iné, sladkasté a skazené.

Ukladal pred seba plastové nášľapné dosky a opatrne vošiel do miestnosti.

Háčiky na zatváranie okna boli zamazané od krvi. Zreteľné odtlačky dlaní prezrádzali, že niekto vyliezol na parapet, oprel sa o okenný rám a zrejme zoskočil na trávnik.

Pristúpil k posteli. Keď dvíhal prikrývku, prebehol mu po krku mráz. Prikrývka bola celá od krvi. Ten, kto pod ňou ležal, však zranený nebol.

Akoby sa niekto vyutieral, vydrhol do sucha.

V posteli spala osoba ušpinená od krvi.

Joona sa na chvíľu zastavil, aby vyčítal jej pohyby.

Naozaj spala, pomyslel si.

Keď sa pokúsil zdvihnúť vankúš, ani sa nepohol. Bol prilepený o plachtu a matrac. Trhnutím ho uvoľnil. V krvi pod ním medzi hnedými zrazeninami a vytrhnutými vlasmi ležalo kladivo. Väčšina krvi sa vpila do látky, bezprostredné okolie hlavy kladiva sa však ešte vždy vlhko lesklo.

20

Domov Birgittagården sa kúpal vpríjemnom jemnom svetle amedzi vysokými, starými stromami sa magicky blyšťalo jazero Himmelsjon. No len predniekoľkými hodinami išla Nina Molanderová natoaletu anašla vposteli mŕtvu Mirandu. Všetkých zobudila, vypukla panika azavolali kurátorovi Danielovi Grimovi, ktorý okamžite zburcoval políciu.

Nina Molandarová bola vtakom šoku, že ju museli odviezť donemocnice vSundsvalle.

Vonku nadvore stál vspoločnosti Daniela Grima aSonji Raskovej Gunnarsson. Otvoril kufor svojho bieleho mercedesu arozprestrel náčrty miesta činu odtechnikov.

Uviazaný pes celý čas zúrivo brechal atrhal remeňom.

Joona pristúpil kautu, rukou si zašiel dovlasov avšetci traja sa knemu otočili.

„Utiekla cezokno,“ oznámil.

„Utiekla?“ prekvapene sa spýtal Daniel. „Vicky utiekla? Prečo by...“

„Naparapete bola krv, aj vjej posteli a...“

„Ale to neznamená, že...“

„Podvankúšom ležalo krvavé kladivo,“ zakončil Joona.

„To nie je možné,“ namietol Gunnarsson podráždene. „Nemôže to byť pravda, páchateľ mal byť predsa veľmi silný.“

Joona sa znova obrátil kukurátorovi Danielovi Grimovi. Jeho tvár pôsobila nadennom svetle bezbranne akrehko.

„Čo si otom myslíte?“ spýtal sa Joona.

„Očom? Že by Vicky... To je úplne absurdné,“ odvetil Daniel.

„Prečo?“

„Veď len teraz,“ povedal kurátor asilene sa usmial, „veď len teraz ste si boli celkom istí, že to musel urobiť urastený dospelý muž – Vicky je drobná, nemá ani päťdesiat kíl, zápästia má také útle...“

„Je agresívna?“ pokračoval Joona.

„To nemohla spraviť Vicky,“ vyhlásil Daniel sistotou. „Dva mesiace som sňou pracoval adám ruku doohňa zato, že to nebola ona.“

„Bola agresívna, než sem prišla?“

„Som viazaný mlčanlivosťou,“ odvetil Daniel.

„Je vám jasné, že stou svojou prekliatou mlčanlivosťou nás len zdržujete,“ vyštekol Gunnarsson.

„Môžem povedať jedine to, že niektorým chovankyniam pomáham zvládať ich agresivitu aučím ich alternatívnemu správaniu... tak, aby nereagovali hnevom, keď cítia napríklad sklamanie alebo strach,“ vysvetľoval Daniel sústredene.

„Vicky však nie,“ dodal Joona.

„Nie,“ prisvedčil Daniel.

„Prečo je teda tu?“ spýtala sa Sonja.

„Takéto informácie ochovankyniach nemôžem dávať.“

„Ste však presvedčený, že nie je agresívna.“

„Je to milé dievča,“ odvetil prosto.

„Čo sa tu teda podľa vás stalo? Prečo má podvankúšom krvavé kladivo?“

„Neviem, nejde to dohromady. Možno niekomu pomáhala. Ukryla zbraň.“

„Áno, rozumieme,“ povedal Joona.

„Nie, predpokladal som...“