Start

Paulo Coelho

ONZE MINUTOS

Copyright © 2003 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements

with Sant Jordi Asociados, Barcelona, SPAIN.

All Rights Reserved.

Jacket design © 2008 by Florencia Gutman Visual Communication

Translation © 2003 by Miroslava Petrovská

Slovak Edition © 2003 by SOFA, 2008, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z portugalského originálu Onze minutos (2003)

preložila Miroslava Petrovská.

Redigovala Katarína Jusková.

Obálku navrhlo štúdio Florencia Gutman Visual Communication,

upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 310. publikáciu v elektronickej podobe.

Druhé opravené vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3303-4

Venovanie

29. mája 2002, keď som dokončoval túto knihu, zašiel som do Lurdskej jaskyne vo Francúzsku naplniť niekoľko demižónov zázračnou vodou z tamojšej studne. V areáli katedrály sa mi prihovoril asi sedemdesiatročný pán: „Viete, že sa podobáte na Paula Coelha?“ Odvetil som mu, že ja som Paulo Coelho. Muž ma objal a zoznámil so svojou manželkou a vnučkou. Rozprával mi o tom, aké dôležité sú preňho moje knihy, a na záver dodal: „Vďaka nim môžem snívať.“

Je to veta, ktorú som počul už niekoľkokrát a vždy ma naplní istým zadosťučinením. Ale v tej chvíli som sa hrozne vyľakal – vedel som, že kniha Jedenásť minút hovorí o veľmi citlivej záležitosti, neberie ohľad na nič, šokuje. Zašiel som až ku studni, naplnil demižóny vodou, vrátil som sa, spýtal sa muža, odkiaľ je (zo severného Francúzska, neďaleko belgických hraníc), a jeho meno som si poznačil.

A tak túto knihu venujem vám, pán Maurice Gravelines. Mám k vám, vašej manželke i vnučke aj k sebe samému istú podlžnosť: hovoriť o tom, čo ma trápi, nie o tom, čo by všetci chceli počuť. Vďaka niektorým knihám snívame, iné nás privádzajú do skutočnosti, nikto však nemôže uniknúť pred tým, čo je pre autora najdôležitejšie: čestne písať.

Panna Mária, bez dedičného hriechu počatá,

oroduj za nás, ktorí sa utiekame pod tvoju ochranu.

Amen.

Lebo som prvá i posledná

Zbožňovaná i nenávidená

Som prostitútka i svätica

Manželka i panna

Som matka i dcéra

Som náručím svojej matky

Som neplodná, no mnohí sú mojimi plodmi

Vydatá i slobodná zároveň

Som tá, čo dáva svetlo a nikdy nepočala

Som utešitel'kou v pôrodných bolestiach

Som manželka i manžel

Stvoril ma môj muž

A som matkou svojho otca

Sestrou svojho manžela

A on je mojím zavrhnutým synom

Uznávajte ma naveky

Lebo som Škandalózna i nádherná

Hymnus na Ísis, 3. alebo 4. st., pred Kr.,

nájdený v Nag Hammádí

A hľa, v meste bola žena-hriešnica;

keď sa dozvedela, že stoluje v dome farizejovom,

priniesla alabastrovú nádobu masti,

odzadu s plačom pristúpila Mu k nohám ,

začala Mu slzami zmáčať nohy,

utierala ich vlasmi svojej hlavy,

bozkávala mu nohy a mazala masťou.

Keď to videl farizej, ktorý Ho bol pozval,

povedal si: Keby tento bol prorok, vedel by,

kto a aká to žena, čo sa Ho dotýka;

pretože je hriešnica.

Odpovedal mu Ježiš a riekol: Simon,

mám ti niečo povedať. A on povedal:

Hovor, Majstre! – Dvoch dlžníkov mal

jeden veriteľ. Jeden bol dlžen päťsto denárov

a druhý päťdesiat. A keď nemali z čoho

zaplatiť, odpustil obidvom. Ktorý z nich

Ho bude väčšmi milovať? Odpovedajúc,

Simon mu riekol: Domnievam sa, že

ten, ktorému viac odpustil. A On odpovedal:

Správne si rozsúdil. Nato obrátil sa k žene

a Simonovi riekol: Vidíš túto ženu?

Vošiel som do tvojho domu a nepodal si mi

vody na nohy, ale táto zmáčala mi nohy

slzami a utrela svojimi vlasmi.

Nepobozkal si ma, ale ona, ako som vošiel,

neprestala mi bozkávať nohy.

Nepomazal si mi hlavu olejom, ale táto masťou mazala mi nohy.

Preto hovorím ti: Odpúšťajú sa jej mnohé hriechy,

lebo mnoho milovala.

Komu sa však málo odpúšťa, málo miluje.“

Ev. Podľa Lukáša,, 7, 37 – 47

(in: Biblia, Tranoscius, Liptovsky Mikuláš 1978, str. 888)

Kde bolo, tam bolo, žila raz jedna prostitútka menom Mária.

Moment. Formulkou „kde bolo, tam bolo“ sa predsa začínajú príbehy pre deti, slovo „prostitútka“ však naznačuje, že tu ide skôr o príbeh pre dospelých. Ako len môžem pokračovať v písaní, keď sa mi už v prvej vete objavilo takéto vážne protirečenie? Napokon všetci sme predsa v priebehu celého života jednou nohou v rozprávke a druhou na pokraji priepasti, úvodnú vetu teda ponecháme tak, ako je.

Kde bolo tam bolo, žila teda raz istá prostitútka menom Mária.

A ako všetky prostitútky, aj ona bola v okamihu narodenia panna a nevinná, v čase dospievania snívala, že jedného dňa stretne muža svojich snov (bohatého, krásneho, inteligentného), vydá sa (v bielych svadobných šatách), narodia sa jej dve deti (keď vyrastú, stanú sa slávnymi), bude žiť v peknom dome (s výhľadom na more). Jej otec bol podomový predavač, matka krajčírka, v rodnom meste na brazílskom vidieku mali iba jedno kino, kaviareň a zastúpenie jedinej banky, a práve preto Mária v sebe neprestávala živiť nádej, že jedného dňa sa zjaví princ na bielom koni, ona ho očarí a spolu odídu, aby dobyli svet.

Zatiaľ jej však nezostávalo nič iné ako snívať, lebo princ na bielom koni sa neobjavoval. V jedenástich rokoch, cestou do miestnej základnej školy, ktorú vždy merala pešo, sa po prvý raz zamilovala. Hneď v prvý deň školského roka zistila, že touto trasou nechodí sama, vedľa nej si vykračoval chlapec zo susedstva, ktorý mal ten istý rozvrh hodín ako ona. Nepreriekli spolu ani slovko, ale Mária si všimla, že z celého dňa má najradšej práve tieto okamihy, keď unavená a smädná kráča po prašnej ceste, so žeravým slnkom nad hlavou, a chlapec napreduje rýchlym krokom, kým ona, celá vyčerpaná, sa usiluje udržať s ním krok.

Takto to trvalo niekoľko mesiacov. Mária neznášala štúdium a jedinou zábavou v jej živote bola televízia, napokon si začala želať, aby dni plynuli rýchlejšie, netrpezlivo čakala na každú cestu do školy a na rozdiel od väčšiny rovesníčok víkendy sa jej zdali tou najnudnejšou vecou na svete. Keďže deťom čas plynie oveľa pomalšie ako dospelým, veľmi tým trpela. Dni jej pripadali nekonečne dlhé, lebo jej poskytovali len desať minút, ktoré mohla stráviť v blízkosti najväčšej lásky svojho života, a celé nekonečne sa vlečúce zvyšné hodiny sa musela uspokojiť s myšlienkami naňho a predstavovať si, aké by to bolo úžasné, keby sa mohli spolu rozprávať.

A vtedy sa to stalo.

Raz ráno chlapec podišiel tesne k nej a požiadal ju, aby mu požičala ceruzku. Mária mu však neodvetila, dala najavo isté podráždenie z nečakaného oslovenia a pridala do kroku. Keď zbadala, že zamieril k nej, od strachu priam skamenela, mala úplnú hrôzu z toho, že by sa dozvedel, ako jej na ňom záleží, ako naňho čaká, ako sníva, že ju vezme za ruku a odvedie až na samý koniec prašnej cesty, kde – ako hovoria – sa nachádza mesto plné postáv z televíznych seriálov, umelcov, áut, kín a nekonečného množstva príjemných vecí.

Celý deň sa v škole nedokázala na nič sústrediť, trápilo ju, že sa zachovala tak detinsky, zároveň však cítila aj akúsi úľavu, lebo vedela, že chlapec si ju všimol tiež a ceruzka bola len zámienkou, lebo keď sa k nej priblížil, zbadala, že mu z vrecka vytŕča pero. A tak sa rozhodla vyčkať do nasledujúceho rána a celú noc – i všetky nasledujúce noci – si predstavovala nekonečné množstvo odpovedí, ktoré by mu mohla dať, až kým nenašla ten najsprávnejší spôsob, ako začať príbeh, ktorý sa nikdy neskončí.

Nijaké nasledujúce ráno sa však nekonalo, aj keď naďalej chodili spolu do školy. Mária niekedy zopár krokov pred ním, v pravej ruke zvierala ceruzku, inokedy sa vliekla za ním, aby ho mohla nežne sledovať – on jej však už nikdy nevenoval ani jediné slovíčko –, takže sa musela uspokojiť s tým, že ho potajomky milovala a mlčky trpela až do konca školského roka.

Cez ďalšie nekonečné prázdniny sa jedného rána prebudila v kaluži krvi, nazdala sa, že zomiera, a preto sa rozhodla zanechať chlapcovi list na rozlúčku, v ktorom sa mu vyznala, že bol najväčšou láskou v jej živote a rozhodla sa odísť do pralesa plného divých zverov, aby ju tam zožral vlkolak alebo bezhlavá mulica, čo naháňajú toľko strachu miestnym roľníkom. Iba tak jej rodičia nebudú trpieť, že skonala, lebo chudobní ľudia majú vždy nádej, aj napriek nešťastiam, ktoré ich stíhajú. Takto si budú myslieť, že žije, že ju uniesli do nejakej bohatej bezdetnej rodiny, a možno sa sem jedného dňa vráti, slávna a bohatá – zatiaľ čo terajšia (a večná) láska jej života na ňu nikdy nezabudne a navždy bude trpieť výčitkami pre každé ráno, keď sa jej mohol prihovoriť a neurobil to.

List však nenapísala, lebo do izby vošla matka, a keď zbadala zakrvavené periny, usmiala sa a povedala:

– Teraz je už z teba slečna, dcérenka.

Chcela sa spýtať, ako to súvisí s krvácaním, matka jej to však nevedela otvorene vysvetliť, iba zopakovala, že je to celkom normálne, odteraz si bude musieť počas štyroch či piatich dní v mesiaci vkladať medzi nohy čosi ako vankúšik pre bábiky.

Spýtala sa, či aj muži používajú nejaké rúrky, aby im krv nestekala pod nohavicami, a dozvedela sa, že toto je iba ženská záležitosť.

Mária sa sťažovala na svoj údel pred Bohom, ale napokon si na menštruáciu zvykla. Na chlapcovu neprítomnosť si však zvyknúť nedokázala a neprestajne sa obviňovala, že sa zachovala tak detinsky, keď ušla pred tým, čo si najväčšmi želala.

Jedného dňa, ešte pred začiatkom školského roka, zašla do jediného kostola v meste a pred obrazom svätého Antona si predsavzala, že sa pustí s chlapcom do reči prvá.

Na druhý deň sa čo najstarostlivejšie upravila, obliekla si šaty, ktoré jej matka ušila práve na takéto príležitosti, vyšla z domu a ďakovala pritom Bohu za to, že prázdniny sa konečne skončili. Chlapca však nestretla. Takto prešiel celý týždeň a ona sa sužovaná úzkosťou napokon od spolužiakov dozvedela, že sa presťahoval do iného mesta.

– Odsťahoval sa veľmi ďaleko, – povedal jej ktosi.

Vtedy si Mária uvedomila, že isté veci strácame navždy. Zistila tiež, že existuje akési miesto nazývané „ďaleko“, že svet je veľmi veľký, dedina, kde býva, zasa maličká a tí najzaujímavejší ľudia z nej napokon vždy aj tak odídu. Aj ona by veľmi rada odišla, ešte je však primladá; no i tak sa pri pohľade na zaprášené ulice mestečka, v ktorom žila, rozhodla, že jedného dňa bude chlapca nasledovať. Počas deviatich najbližších piatkov chodila na prijímanie presne podľa toho, ako jej kázalo vierovyznanie, a prosila Pannu Máriu, aby sa raz odtiaľ dostala preč.

Istý čas sa aj trápila, bezvýsledne hľadala nejakú stopu po chlapcovi, nikto jej však nevedel povedať, kam sa presťahovali jeho rodičia. Vtedy sa Márii svet začal zdať priveľký, láska príliš nebezpečná a Panna Mária jej pripadala ako svätica, ktorá žije v nebi, a to je príliš ďaleko, aby si všímala aj detské prosby.

Prešli tri roky, učila sa zemepis i matematiku, začala sledovať telenovely, v škole si prečítala prvé erotické časopisy a začala si písať denník, v ktorom rozprávala o svojom jednotvárnom živote, o túžbe spoznať všetko, o čom ju učili v škole – oceán, sneh, muži v turbanoch, elegantné ženy ovešané šperkami. Keďže však nikto nemôže žiť iba z nesplniteľných túžob – tým skôr, keď matka je len krajčírka a otec sa doma takmer neukáže –, pochopila, že si musí pozornejšie všímať všetko, čo sa deje okolo nej. Študovala, aby zvíťazila, a zároveň hľadala kohosi, s kým by sa mohla podeliť o svoje dobrodružné sny. V pätnástich rokoch sa zaľúbila do chlapca, s ktorým sa zoznámila v procesii počas veľkonočného týždňa.

Tentoraz sa rozhodla nezopakovať chybu z detstva: najprv sa rozprávali, potom sa spriatelili a začali spolu chodiť do kina a na zábavy. Všimla si, že presne tak ako v predchádzajúcom prípade s chlapcom zo školy, aj teraz sa láska spájala skôr s neprítomnosťou ako s prítomnosťou milovanej osoby: po celý čas cítila, že jej mládenec chýba, celé hodiny si predstavovala, o čom sa budú rozprávať pri nasledujúcom stretnutí, v mysli si premietala každú spoločne strávenú sekundu, usilovala sa zistiť, čo urobila správne a kde sa dopustila chýb. Rada sa stavala do pózy skúsenej slečny, ktorá si už jednu lásku nechala uniknúť, a preto vie, akú bolesť to človeku spôsobí – teraz však bola rozhodnutá bojovať zo všetkých síl o tohto muža, o svadbu, lebo toto je naozaj muž, za ktorého sa chce vydať, mať s ním deti i dom na morskom pobreží. Porozprávala sa o tom s matkou a tá ju zaprisahala:

– Na to je ešte priskoro, dcérenka.

– Ty si sa predsa vydala za otca v šestnástich!

Matke sa nechcelo vysvetľovať, že na príčine bolo jej nečakané tehotenstvo, uspokojila sa s argumentom „dnes sú už iné časy“ a tým celú vec uzavrela.

Na druhý deň sa obaja prechádzali v poli neďaleko mesta. Rozprávali sa. Mária sa ho spýtala, či si netúži trochu zacestovať, on ju však namiesto odpovede objal a pobozkal.

Prvý bozk v živote! Koľko sa o tej chvíli nasnívala! A prostredie bolo tiež romantické – západ slnka, poletujúce volavky, polovyprahnutá krajina, plná drsnej nádhery, a v diaľke sa ozývali tóny hudby. Mária sa tvárila, že ho chce zastaviť, vzápätí ho však objala a zopakovala presne to, čo videla toľko ráz v kine, v časopisoch a v televízii: prudko pritisla pery k jeho ústam, hýbala hlavou z jednej strany na druhú, bol to akýsi pohyb, napoly rytmický, napoly neovládaný, občas pocítila, ako sa jej chlapec jazykom dotkol zubov, a veľmi sa jej to páčilo.

On ju však náhle prestal bozkávať.

– Nechceš, aby som pokračoval? – spýtal sa.

Co mu má na to odvetiť? Že chce? Jasné, že to chce! Žena si však nemôže dovoliť takúto trúfalosť, a už vôbec nie pri svojom budúcom manželovi, lebo on by si mohol pomyslieť, že nechá bez odporu robiť so sebou čokoľvek. Preto radšej nepovedala nič.

On ju opäť objal a zopakoval to, čo robil pred chvíľou, teraz však už menej oduševnene. Potom prestal, bol celý červený a Mária vedela, že kdesi sa stala chyba, nemala však odvahu spýtať sa kde. Chytila ho za ruku a vrátili sa do mesta, celou cestou sa bavili o všeličom, akoby sa nič nestalo.

V ten večer si dala zvlášť záležať na výbere slov, lebo si myslela, že všetko, čo píše, si jedného dňa ktosi prečíta, a keďže si bola istá, že sa stalo niečo vážne, poznačila si do denníka:

Keď niekoho stretneme a zaľúbime sa doňho, máme pocit, že nám to praje celý vesmír; dnes pri západe slnka som bola svedkom niečoho takého. Ale ak sa stane nejaká chyba, všetko sa rozplynie! Volavky vzdialená hudba, chuť jeho pier. Ako sa toľká krása môže v priebehu niekoľkých minút rozplynúť?

Život je prirýchly; za niekoľko sekúnd sa človek z neba prepadne rovno do pekla.

Na druhý deň sa rozprávala s kamarátkami. Všetky videli, že bola na prechádzke so svojím „budúcim chlapcom“ – napokon, nestačí mať veľkú lásku, musíte robiť všetko preto, aby aj ostatní videli, aká ste vzácna. Všetky dievčatá sa s neskrývanou zvedavosťou vypytovali, ako to prebiehalo, a Mária im sebavedome oznámila, že najlepšie to bolo vtedy, keď sa jej jazykom dotýkal zubov. Jedno z dievčat sa rozosmialo.

– A to si ani neotvorila ústa?

Vtom jej bolo všetko jasné – otázka i sklamanie.

– A načo?

– Aby mohol vniknúť dnu jazykom.

– A to už prečo?

– Neviem, ako to vysvetliť. Jednoducho tak sa treba bozkávať.

Dievčatá, ktoré ešte nikdy nemali chlapca, sa jej za chrbtom smiali, kým do očí jej prejavovali súcit, bolo to taká malá pomsta i pamätné víťazstvo. Mária sa tvárila, že jej na tom nezáleží, aj ona sa smiala s nimi, aj keď v duchu plakala. Potajomky hromžila na kino, kde odpozerala, ako privrieť oči, rukou pridržať hlavu chlapca, pohybovať tvárou raz naľavo, potom zas napravo. Neukázali tam však to podstatné a najdôležitejšie. Rýchlo si našla pre chlapca dokonalú výhovorku (nechcela som sa ti hneď odovzdať, nebola som celkom rozhodnutá, či si ten pravý, teraz však viem, že si muž môjho života) a čakala na budúce stretnutie.

Svojho milého však uvidela až o tri dni na zábave v mestskom klube, ako sa vedie za ruku s jednou z jej priateliek – presne tou, ktorá sa pýtala na podrobnosti o bozkávaní. Opäť predstierala, že ju to nezaujíma, celú noc sa hrdinsky premáhala, s kamarátkami sa bavila o hercoch a iných chlapcoch z mesta a tvárila sa, že si nevšíma súcitné pohľady, ktorými na nej z času na čas niektoré z nich spočinuli. Keď však prišla domov, celý svet sa jej zrútil pred očami, celú noc preplakala, trpela celých nasledujúcich osem mesiacov, až napokon prišla k záveru, že nebola predurčená pre lásku a ani láska nie je pre ňu. Od tej chvíle začala uvažovať o tom, že sa stane mníškou, a tak zasvätí svoj život láske, ktorá nezraňuje a nezanecháva v srdci bolestivé stopy – láske k Ježišovi. V škole im hovorili o misionárkach, ktoré odchádzali do Afriky, a tak sa rozhodla, že život bez emócií bude riešením aj pre ňu. Spriadala plány, že vstúpi do kláštora, naučila sa poskytovať prvú pomoc (lebo podľa niektorých učiteľov v Afrike zomiera veľa ľudí), rozhodla sa venovať s väčším zápalom hodinám náboženskej výchovy, predstavovala si, že je moderná svätica, zachraňuje životy blížnym a spoznáva pralesy, kde žijú len levy a tigre.

Pätnásty rok života však nebol poznačený len objavom, že pri bozkávaní treba otvoriť ústa alebo že láska je iba zdrojom utrpenia. Objavila ešte čosi navyše: masturbovanie.

Bolo to náhodou, kým čakala na návrat matky z práce, dotýkala sa z dlhej chvíle svojho pohlavia. Robievala to už v detstve, veľmi sa jej páčil ten príjemný pocit – až kým ju pri tom jedného dňa neprichytil jej otec a bez akéhokoľvek vysvetlenia jej nevyťal poriadne zaucho. Na to zaucho do smrti nezabudne a poučenie z toho bolo, že to nesmie robiť pred inými ľuďmi; a keďže to nemohla robiť na ulici a doma nemala izbu len pre seba, celkom na ten príjemný pocit zabudla.

Spomenula si naň až v to popoludnie, takmer pol roka po príhode s bozkom. Matka nechodila, ona sa nudila, otec práve odišiel spolu s priateľom, a keďže ani v televízii nedávali nič zaujímavé, začala študovať svoje telo – hľadala nejaký nežiaduci chĺpok, ktorý by bolo treba vytrhnúť pinzetou. Veľmi ju prekvapilo, keď v hornej časti svojho prirodzenia zacítila akúsi zdureninu; začala sa jej dotýkať a dotyky už nedokázala prerušiť; boli čoraz príjemnejšie a celé telo – predovšetkým tá časť, ktorej sa dotýkala – bolo čoraz napnutejšie. Postupne nadobúdala pocit, že je v raji, jeho intenzita sa stupňovala a ona si uvedomila, že už takmer nič nevidí ani nepočuje, všetko navôkol sa sfarbilo nažlto a vtedy sa zachvela od rozkoše; bol to jej prvý orgazmus.

Orgazmus! Rozkoš!

Akoby odrazu vstúpila priamo do neba a teraz z neho pomaly ako na padáku klesala na zem. Telo jej pokryl pot, ona sa však cítila naplnená, uspokojená, plná energie. Takže toto je ten sex! Aká nádhera! Nie je to nič také, o čom sa píše v pornografických časopisoch, kde všetci hovoria iba o rozkoši, ale na tvári sa im pritom odráža bolesť. Ona nepotrebuje chlapov, lebo tí síce milujú ženské telá, ale ich srdce nenávidia. Už si to môže robiť sama! Zopakovala si to po druhý raz, teraz si však pritom predstavovala, že sa jej dotýka známy herec, a opäť sa dostala do raja, z ktorého sa vrátila na zem padákom, a cítila sa ešte silnejšia. Práve sa chystala vyskúšať si to do tretice, keď prišla matka.

Mária sa o tejto novej skúsenosti rozhovorila pred priateľkami, dala si však pozor, aby sa nepreriekla, že to bolo len pred pár hodinami. Všetky – okrem dvoch – vedeli, o čo ide, ani jedna z nich sa však o tom neodvážila hovoriť nahlas. V tej chvíli sa Mária cítila ako revolucionárka, vedúca skupiny, vymyslela dokonca akúsi absurdnú „hru na zverovanie tajomstiev“, pri ktorej sa každá kamarátka mala vyjadriť, akým spôsobom masturbuje najradšej. Tak sa naučila viacero postupov, ako to robiť uprostred leta pod prikrývkou (lebo, ako povedala jedna z priateliek, pot pri tom pomáha), dotýkať sa toho miesta husacím pierkom (nevedela, ako sa to miesto volá), dovoliť chlapcovi, aby jej to robil on (Márii sa to videlo zbytočné), používať pritom prúd vody v bidete (oni bidet nemali, ale rozhodla sa, že keď navštívi niektorú z bohatších priateliek, vyskúša si to).

Takže keď objavila masturbáciu a po tom, ako si vyskúšala niektoré postupy, o ktorých jej povedali priateľky, navždy sa vzdala túžby po živote zasvätenom viere. Dávalo jej to pocit rozkoše – a podľa toho, čo naznačovali v kostole, najväčším hriechom na svete je práve sex. Dokonca si od vlastných priateliek vypočula na túto tému hotové legendy: po masturbácii začne v tvári zarastať, môže zošalieť či otehotnieť. Ale aj napriek všetkým týmto nebezpečným nástrahám si aj naďalej aspoň raz do týždňa, zvyčajne v stredu, keď si otec odišiel zahrať karty s priateľmi, dožičila chvíľku rozkoše.

Zároveň sa však vo vzťahu k mužom stávala neistou a cítila čoraz naliehavejšiu potrebu odsťahovať sa z miesta, kde žila. Tretí i štvrtý raz sa zaľúbila, už sa naučila bozkávať, dotýkala sa svojho tela a dovolila, aby sa jej chlapci, s ktorými chodila, dotýkali, keď boli osamote – ale vždy sa stala dajaká chyba a vzťah sa skončil rozchodom práve vo chvíli, keď nadobudla presvedčenie, že práve s týmto človekom chce zostať po celý zvyšok života. Po istom čase dospela k záveru, že muži prinášajú len bolesť, sklamanie, utrpenie, a získala pocit, že čas sa vlečie strašne pomaly. Raz popoludní, keď videla, ako sa v parku hrá matka s asi dvojročným dieťaťom, sa rozhodla, že vari môže pomýšľať na svadbu a manžela, deti a spoločný dom s výhľadom na more, ale už nikdy sa nezamiluje – lebo vášeň všetko pokazí.

Takto teda Mária strávila roky dospievania. Každým dňom bola krajšia a mnohých mužov priťahoval jej výzor, poznačený tajomným smútkom. Chodila chvíľu s jedným, potom zasa s druhým mládencom, snívala a trpela napriek sľubu, ktorý si dala kedysi – že sa už nikdy nezaľúbi.

Počas jedného z takýchto vzťahov prišla o panenstvo, bolo to na zadnom sedadle auta; s chlapcom, s ktorým chodila, sa začali dotýkať náruživejšie ako zvyčajne, chlapec sa celý rozpálil, ona sa už cítila unavená z toho, že je poslednou pannou v skupine priateliek – a dovolila mu zájsť až do konca. Na rozdiel od masturbácie, ktorá ju priviedla vždy až do neba, táto príhoda v nej zanechala len bolesť a krvavú škvrnu na sukni, ktorú horko-ťažko vyprala. Nezažila ani ten magický pocit ako pri prvom bozku – poletujúce volavky, západ slnka, hudba v diaľke... Nie, už na to nechcela spomínať.

S chlapcom sa ešte zopár ráz stretli a pomilovali, potom sa mu začala vyhýbať pod zámienkou, že keby sa to dozvedel jej otec, isto by ho zabil. Premenila ho na akúsi učebnú pomôcku, pričom sa zo všetkých síl usilovala odhaliť, v čom spočíva rozkoš zo sexuálneho spojenia s iným pohlavím.

Nerozumela tomu; masturbácia bola oveľa pohodlnejšia a naozaj stála za to. Všade, vo všetkých časopisoch, televíznych programoch, knihách a dokonca i medzi priateľkami, všade, ABSOLÚTNE VŠETCI hovorili, že muž je veľmi dôležitý.

A tak Mária dospela k záveru, že trpí nejakým neznámym sexuálnym problémom, plne sa sústredila na štúdium a na istý čas zabudla na tú nádhernú i vražednú vec nazývanú láska.

Stránka z denníka sedemnásťročnej Márie:

Mojím cieľom je pochopiť, co je to láska. Viem, že keď som milovala, mala som pocit, že žijem. A viem tiež, že všetko to, co mám dnes, aj keď sa to zdá nesmierne zaujímavé, ma nebaví.

Láska je však hrozná: videla som, ako trpia moje priateľky, a ja tak trpieť nechcem. Moje priateľky, ktoré sa najskôr tak vysmievali mojej naivite, sa ma teraz vypytujú, ako to robím, ako dokážem mužov tak dokonale ovládať. Ja sa iba usmejem a mlčím, lebo viem, že liek na túto bolesť je horší ako bolesť sama: dávam si pozor, aby som sa nezaľúbila. A každým dňom mi je jasnejšie, akí sú muži krehkí, nestáli, neistí, prekvapujúci... Dokonca som dostala návrhy od otcov niektorých kamarátok, samozrejme, že som ich odmietla. Kedysi by ma to šokovalo, teraz viem, že je to skrátka súčasť chlapskej povahy... Aj keď je mojím cieľom pochopiť lásku a aj keď viem, že budem trpieť pre tých, ktorým som odovzdala svoje srdce, viem, že tí, ktorí sa dotkli mojej duše, nedokázali prebudiť moje telo, a tí, co sa dotkli môjho tela, nedokázali preniknúť do mojej duše.

Oslávila devätnáste narodeniny, dokončila strednúškolu, našla si prácu vobchode slátkami, šéf sa donej zaľúbil – ale Mária už vtedy vedela, ako využiť chlapa apritom nedovoliť, aby ju zneužil. Nikdy mu nedovolila, aby sa jej dotkol, aj keď sa vždy správala vyzývavo, lebo dobre vedela, akú moc má jej krása.

Akú moc má jej krása: aký je však svet škaredých žien? Mala niekoľko priateliek, ktoré si natanečných zábavách nikto nevšímal, nikto sa ich nespýtal: Ako sa máš? Ačo je takmer neuveriteľné, tieto dievčatá si vedeli oveľa viac ceniť tú trošku lásky, ktorej sa im dostalo, vtichosti trpeli, keď boli odmietnuté, anamiesto toho, aby sa upli nanejakého mládenca, usilovali sa nájsť východisko dobudúcnosti aj viných veciach, ako je láska. Boli nezávislejšie, viac sa venovali samy sebe, aj keď vMáriiných predstavách musel byť ich svet priam neznesiteľný.

Ona si, naopak, svoju krásu plne uvedomovala. Aj keď zabudla takmer navšetky matkine rady, jednu znich si chránila ako oko vhlave: „Dcéra moja, krása je vec veľmi pominuteľná.“ Preto udržiavala tento ani blízky, ani odmeraný vzťah sošéfom aj naďalej, čo jej vynieslo výrazné zvýšenie platu (nevedela, dokedy vňom bude môcť živiť nádej, že sa sním vyspí, zatiaľ sa to však oplatilo), navyše jej platil zaprácu nadčas (bol rád, keď ju mal nablízku, možno zobavy, že keby sa večer chodila zabávať, mohla by niekde stretnúť lásku svojho života). Takto bezprestávky pracovala dvadsaťštyri mesiacov, konečne sa jej podarilo zarobiť toľko, že si mohla dovoliť posielať malú sumu aj rodičom, abola hrdá, že to dokázala! Dokonca si ušetrila dosť peňazí nato, aby mohla stráviť týždeň dovolenky vmeste svojich snov, umelcov, vovýkladnej skrini krajiny: vRiu de Janeiro!

Šéf sa ponúkol, že jej nadovolenke bude robiť spoločnosť anavyše zaplatí všetky výdavky. Mária ho však oklamala, povedala, že vzhľadom nato, že Rio je jedno znajnebezpečnejších miest nasvete, matka ju tam pustí len podpodmienkou, že bude spávať ubratanca, ktorý sa venuje bojovým umeniam, konkrétne džiudžicu.

–Aokrem toho, – dodala, – nemôžete predsa nechať obchod len tak, bezdozoru dôveryhodnej osoby.

–Nevykajte mi, – povedal aMária si všimla vjeho očiach záblesk čohosi, čo už dobre poznala: spaľujúcej vášne. Prekvapilo ju to, lebo sa nazdávala, že mal záujem iba osex; ale teraz jeho pohľad hovoril čosi celkom iné: „Môžem vám zabezpečiť dom, rodinu adokonca imalú podporu prevašich rodičov.“ Keďže nevedela, ako sa budú veci vyvíjať, rozhodla sa priložiť polienko doohňa.

Povedala mu, že túto prácu má veľmi rada anaozaj jej bude veľmi chýbať, ako aj ľudia, sktorými jej bolo tak dobre (náročky nespomenula nikoho konkrétneho, takže vovzduchu zavislo tajomstvo, ktoré ho viedlo kúvahe: Tíľudia vari znamenajú aj mňa?), aprisľúbila, že si dá naseba inasvoju česť veľký pozor. Vskutočnosti to bolo celkom inak: chcela, aby jej nikto, absolútne nikto nepokazil prvý týždeň úplnej slobody. Chcela sa venovať všetkému – kúpať sa vmori, rozprávať sneznámymi ľuďmi, prezerať si výklady obchodov abyť pripravená preprinca nabielom koni, ktorý ju môže uniesť, kam len bude chcieť.

–Napokon, čo znamená jeden týždeň? – povedala sozvodným úsmevom, pritom si však úpenlivo želala, aby sa mýlila. – Prejde to veľmi rýchlo, ochvíľu som späť aznovu sa ujmem svojej práce.

Šéfa to rozladilo, chvíľu sa ju ešte usiloval presvedčiť, napokon sa však vzdal, súhlasil sjej návrhom, lebo vtej chvíli už vduchu spriadal tajné plány otom, že len čo sa vráti, požiada ju oruku, preto sa nechcel veľmi vnucovať, obával sa, že by tým mohol všetko pokaziť.

Cesta autobusom trvala štyridsaťosem hodín, potom sa Mária ubytovala naCopacabane vhoteli piatej kategórie (Ach, Copacabana! Nádherná pláž, ato nebo...) aešte predtým, ako si vybalila batožinu, obliekla si bikini kúpené špeciálne natúto príležitosť, aaj keď bolo vonku zamračené, vyšla napláž. Zahľadela sa namore, ale to jej nahnalo strach, napokon sa však, zomierajúc odhanby, odvážila ponoriť dovĺn.

Nikto napláži si nevšimol, že to bol jej prvý kontakt soceánom, ani bohyňa Iemanjá, ani morské prúdy, pena tvoriaca sa nahrebeňoch vln, africké pobrežie slevmi tam kdesi nadruhom brehu Atlantiku. Keď vyšla zvody, oslovila ju akási žena predávajúca ekologické sendviče, pekný černoch, ktorý sa jej spýtal, či je dnes večer voľná ači jej môže robiť spoločnosť, aešte jeden chlap, ktorý nevedel ani slovko poportugalsky, ale posunkami jej naznačoval, že by ju rád pozval načerstvú kokosovú šťavu.

Mária si kúpila sendvič, lebo sa hanbila povedať nie, ale neznámym mužom radšej neodpovedala. Vokamihu však zosmutnela; prečo sa práve teraz, keď má konečne možnosť robiť to, čo sa jej len zachce, správa tak nevhodne? Keďže si to nedokázala vysvetliť, usadila sa napláži ačakala, kým sa spoza oblakov vynorí slnko, ešte stále ju prekvapovala vlastná odvaha iteplota morskej vody; inapriek vrcholiacemu letu bola ľadová.

Muž, ktorý nevedel poportugalsky, si medzitým prisadol knej aponúkol ju kokosovou šťavou. Vypila tekutinu, spokojná, že sa sním nemusí rozprávať, usmiala sa naňho aon jej úsmev opätoval. Chvíľu zotrvali pritejto nezáväznej apohodlnej konverzácii – úsmev sem, úsmev tam –, až kým chlap nevytiahol zvrecka malý slovníček sčerveným prebalom ascudzím prízvukom povedal: „Pekná.“

Ona sa opäť iba usmiala; samozrejme, že by rada stretla princa svojich snov, musel by však hovoriť jej jazykom abyť trochu mladší.

Muž sa však nedal odradiť aďalej listoval vknižočke.

–Večera dnes?

Ahneď dodal:

–Švajčiarsko!

Asvoj príhovor doplnil slovami, ktoré vkaždom jazyku znejú ako rajské zvony:

–Práca! Doláre!

Mária nepoznala reštauráciu snázvom Švajčiarsko, vari je všetko také ľahké asny sa plnia tak bleskovo? Lepšie bude nenaletieť mu hneď: ďakujem pekne zapozvanie, mám program anemám záujem ani onákup dolárov.

Muž zjej odpovede neporozumel ani slovíčko, začal byť netrpezlivý; ešte chvíľku sa naseba usmievali, on potom vstal aochvíľu sa vrátil stlmočníkom. Sjeho pomocou jej vysvetlil, že prišiel zoŠvajčiarska (takže to nie je reštaurácia, ale krajina), rád by ju pozval navečeru achcel by jej ponúknuť izamestnanie. Tlmočník sa jej predstavil ako cudzincov asistent astrážnik vhoteli, kde je ubytovaný, azvlastnej iniciatívy kcudzincovým slovám doložil:

–Byť navašom mieste, neváham ani okamih. Tento muž je veľmi dôležitý umelecký agent aprišiel sem hľadať nové talenty naprácu vEurópe. Ak chcete, predstavím vám iné dievčatá, ktoré ponuku prijali, zbohatli adnes sú už šťastne vydaté, majú deti anemusia sa obávať prepadnutia alebo toho, že zostanú bezpráce.

Anazáver, vúsilí oslniť ju svojím všeobecným rozhľadom, dodal:

– Mimochodom, vo Švajčiarsku sa vyrábajú vynikajúce čokolády ahodinky.

Celá Máriina umelecká skúsenosť spočívala vstvárnení predavačky vody, ktorá sa zjavila nascéne nemá amlčky ju aj opustila, vpredstavení pašiovej hry, ktoré radnica vjej rodnom meste organizovala vždy počas veľkonočného týždňa.

Vautobuse sa poriadne nevyspala, bola vzrušená zpohľadu namore, unavená zkonzumácie ekologických ineekologických sendvičov, zmätená, lebo tu nikoho nepoznala, aona predsa túžila stretnúť priateľa hneď nazačiatku. Takéto situácie sú jej známe už zminulosti: chlap nasľubuje hory-doly anič nesplní – takže dobre vie, že táto historka sherečkou je iba zámienka, aby ju nalákali nanejakú vec, oktorej ona predstiera, že ju vôbec nezaujíma.

Bola si však istá, že túto príležitosť jej zoslala sama Panna Mária, apreto musí využiť každý okamih tohto úžasného týždňa dovolenky, avečera vdobrej reštaurácii je niečo veľmi zaujímavé, očom bude môcť rozprávať ponávrate domov priateľkám, preto sa napokon rozhodla pozvanie prijať podpodmienkou, že snimi pôjde aj tlmočník, lebo ustavičné usmievanie sa ju už unavovalo anechcelo sa jej predstierať, že rozumie, hoci nerozumela ani slovo ztoho, čo jej hovoril cudzinec.