Start

Paulo Coelho

O VENCEDOR ESTÁ SÓ

Copyright © 2008 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangement with Sant Jordi Asociados,

Barcelona, SPAIN.

All Rights Reserved.

www.paulocoelho.com

Translation © 2009 by Jana Marcelliová

Poetry Translation © Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2009 by Florencia Gutman Visual Communication

Slovak edition © 2009, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3412-3

Ó, nepoškvrnená Panna Mária,

pros za nás, ktorí sa k tebe utiekame. Amen.

Nato povedal učeníkom: Preto hovorím vám: Nebuďte ustarostení o svoj život: čo budete jesť, ani o telo: čo si oblečiete; lebo život je viac ako pokrm, i telo je viac ako odev.

Všímajte si havranov: nesejú, ani nežnú; nemajú komory, ani stodoly, a Boh ich živí. O čo viac ste vy ako vtáci? A tým, že ste ustarostení, kto z vás môže si predĺžiť vek čo aj len o lakeť? Keď teda ani najmenšie nemôžete, prečo ste ustarostení o ostatné?

Všímajte si ľalií, ako rastú, nepradú a netkajú; a hovorím vám, že ani Šalamún v celej svojej sláve neobliekal sa tak ako jedna z nich.

Lukáš 12, 22 – 27

Nech si ktokoľvek, čo ma teraz držíš v rukách,

keby jedno nebolo, všetko by bolo márne,

vystríham ťa úprimne, prv než sa odvážiš ďalej,

nie som ten, za koho si ma pokladal, som celkom iný.

Kto je ten, čo by ma chcel nasledovať?

Kto by sa uchádzal o moju lásku?

Cesta je podozrivá, výsledok neistý, ba možno zhubný,

musíš sa vzdať všetkého ostatného, ja sám budem očakávať,

že sa stanem tvojím jediným a výlučným vzorom,

tvoj noviciát aj potom bude dlhý a vyčerpávajúci,

celý minulý spôsob života, každé prispôsobovanie sa životom

okolo seba budeš musieť zanechať,

preto vzdaj sa ma hneď, prv než ti zapríčiním ďalšie trápenia, odtiahni ruku z môjho pleca,

odlož ma a choď svojou cestou.

Z básne Walta Whitmana Nech si ktokoľvek, čo ma teraz držíš (Tráva a tŕstie, Tatran, Bratislava 1974, preložil Ján Boor)

Pre milosrdnú Pannu Máriu,

ktorá sa zjavila na zemi, aby ukázala cestu

spravodlivého boja.

PREDSLOV

Vo svojich knihách sa často vraciam k tomu, aké je dôležité platiť za svoje sny. Ale do akej miery naše sny manipulovať? V posledných desaťročiach žijeme v kultúre, ktorá uprednostňuje slávu, moc a peniaze. Mnohí z nás uverili, že toto sú jediné hodnoty, za ktorými sa oplatí ísť, a neuvedomujú si, že skutoční, zákulisní manipulátori zostávajú anonymní. Títo manipulátori vedia, že moc je najúčinnejšia, keď ju nik nevidí – až kým nie je neskoro a my už nevieme, ako von z pasce. Moja kniha je o tejto pasci.

Tri zo štyroch hlavných postáv príbehu Víťaz je sám si dajú zmanipulovať sny.

Igor, ruský milionár, verí, že správna pohnútka, ako je oslobodenie od bolesti či znovuzískanie milovanej ženy, dáva právo zabíjať.

Hamíd, módny magnát, začal s najlepšími úmyslami, ale skončil v osídlach systému, ktorý sa usiloval využiť.

Gabriela je ako väčšina dnešných ľudí presvedčená, že sláva je cieľom sama osebe, najväčšou odmenou vo svete, ktorý v nej vidí vrchol úspechu.

Toto nie je triler, ale nekompromisný obraz sveta, v ktorom žijeme.

PAULO COELHO

3.17

Kompaktná pištoľ Beretta Px4 je len o čosi väčšia ako mobilný telefón, váži asi sedemsto gramov a môže vystreliť desaťkrát. Malá, ľahká, nevidieť ju vo vrecku a jej malý kaliber má obrovskú výhodu – neprejde telom obete, guľka naráža do kostí a trhá všetko, čo jej stojí v ceste.

Prirodzene, aj šanca na prežitie pri zasiahnutí takouto strelou je vysoká; sú tisíce prípadov, keď nepretne nijakú životne dôležitú tepnu a obeť stihne zareagovať a odzbrojiť útočníka. Ale skúsenejší strelec môže obeti vybrať rýchlu smrť a namieriť medzi oči alebo do srdca, alebo čosi pomalšie – priložiť hlaveň v určitom uhle k rebrám a potiahnuť spúšť. Zasiahnutému chvíľu trvá, kým si uvedomí, že ho smrteľne zranili, a pokúša sa zaútočiť, utiecť, volať o pomoc. A to je tá obrovská výhoda – má dosť času, aby videl svojho vraha, pomaly stráca silu a padá na zem bez veľkého vonkajšieho krvácania, bez toho, aby si celkom uvedomil, čo sa deje.

Nie je to ani zďaleka ideálna zbraň pre profíkov. „Hodí sa oveľa viac pre ženy ako pre špiónov,“ hovorí ktosi z anglických tajných služieb Jamesovi Bondovi v prvom diele seriálu, odoberá mu starú pištoľ a dáva nový model. Ale to, samozrejme, platí len pre profesionálov, preňho sa nenájde nič lepšie.

Berettu si kúpil na čiernom trhu, takže sa nebude dať identifikovať. V zásobníku má päť guliek, hoci sa chystá použiť len jednu, do jej špičky vyryl pilníkom krížik. Keď vystrelí a zasiahne niečo pevné, rozpadne sa na štyri kusy.

Berettu však použije len v krajnom prípade. Má iné metódy na ničenie svetov a vesmírov a ona určite pochopí odkaz, len čo nájdu prvú obeť. Uvedomí si, že konal v mene lásky, vôbec sa nehnevá, prijme ju späť a nebude sa pýtať na udalosti posledných dvoch rokov.

Dúfa, že pol roka dôkladnej prípravy prinesie ovocie, ale istotu nadobudne až zajtra ráno. Tu je jeho plán: nech Fúrie, dávne postavy z gréckej mytológie s čiernymi krídlami, zostúpia do toho bielo-modrého kraja plného diamantov, botoxu a rýchlych nepraktických áut, do ktorých sa zmestia len dvaja ľudia. Sny o moci, úspechu, sláve a peniazoch – toto všetko môže zaraz prerušiť vďaka malým pomôckam, ktoré si priniesol so sebou.

Už mohol ísť do svojej izby, lebo scéna, na ktorú čakal, sa odohrala o 23.11, hoci bol pripravený čakať dlhšie. Vstúpil muž v spoločnosti krásnej ženy, obaja vyobliekaní na ďalší z gala večierkov, ktoré nasledovali každý deň po dôležitých večerách a bol o ne väčší záujem ako o ktorúkoľvek filmovú premiéru festivalu.

Igor si ženu nevšímal. Jednou rukou si dal pred tvár francúzske noviny (ruský časopis by vzbudil podozrenie), aby ho nezbadala. Bol zbytočne opatrný: nikdy sa neobzerala okolo seba, tie, čo sa cítia ako kráľovné, to nerobia. Sú tu, aby žiarili, radšej nesledujú, čo majú na sebe iní, lebo množstvo diamantov a exkluzívne šaty druhých u nich môžu vyvolať depresie, zlú náladu a pocit menejcennosti, hoci ich šaty a doplnky stáli obrovské peniaze.

Jej elegantne oblečený spoločník so striebristými vlasmi šiel k baru a objednal šampanské, potrebný aperitív pred večerom sľubujúcim množstvo kontaktov, dobrú hudbu a výborný výhľad na pláž a jachty kotviace v prístave.

Igor videl, že k čašníčke sa správa úctivo. Poďakoval za poháre a nechal štedré prepitné.

Všetci traja sa poznali. Igor pocítil obrovskú radosť, keď sa mu do krvi vmiešal adrenalín; zajtra ju upozorní na svoju prítomnosť. V jednej chvíli sa stretnú.

A len Boh vie, ako to stretnutie dopadne. Igor, ortodoxný katolík, zložil sľub a prísahu v istom moskovskom kostole pred relikviami svätej Magdalény (v ruskom hlavnom meste boli týždeň, aby si ich veriaci mohli uctiť). Takmer päť hodín stál v rade, a keď sa dostal dopredu, bol si istý, že je to len výmysel kňazov. Nechcel však riskovať a nedodržať slovo.

Poprosil, aby ho ochraňovala, aby sa mu podarilo dosiahnuť cieľ bez priveľkých obetí. A sľúbil zlatú ikonu, ktorú objedná u známeho maliara žijúceho v jednom novosibírskom kláštore, keď bude po všetkom a on znovu vstúpi na rodnú pôdu.

O tretej ráno bar Hotela Martinez páchne cigaretami a potom. Hoci Jimmy už dohral na klavíri (Jimmy má každú topánku inej farby) a čašníčka je vyčerpaná, hostia, ktorí ešte zostali, odmietajú odísť. Potrebujú zostať v tejto hale ešte aspoň hodinu, alebo aj celú noc, kým sa niečo nestane!

Veď Filmový festival v Cannes sa začal už pred štyrmi dňami a zatiaľ sa nič nestalo. Pri každom stole myslia na jedno: stretnúť sa s Mocou. Pekné ženy čakajú na producenta, ktorý sa do nich zaľúbi a ponúkne im jednu z hlavných úloh vo svojom ďalšom filme. Je tam zopár hercov, debatujú, smejú sa a predstierajú, že nič z toho sa ich netýka, po očku však ustavične sledujú dvere.

Niekto príde.

Niekto musí prísť. Mladí režiséri poprečitovali množstvo štúdií o fotografii a scenáristike, majú hlavy plné nápadov a v životopisoch zoznamy študentských filmov. Čakajú na šťastnú náhodu, na niekoho, kto bude po večierku hľadať voľný stôl, objedná si kávu, zapáli cigaretu, pocíti únavu zo stále rovnakých miest a bude prístupný novému dobrodružstvu.

Koľká naivita.

Keby k tomu prišlo, posledné, čo by chcel dotyčný počúvať, sú reči o „projekte, ktorý tu ešte nebol“, ale zúfalý sa dá ľahko obalamutiť vlastným zúfalstvom. Mocní, ktorí sem-tam vojdú, sa len poobzerajú a idú do svojich izieb. Nerobia si starosti. Vedia, že sa nemajú čoho báť. Supertrieda neodpúšťa zradu a každý z nich pozná svoje hranice – napriek rečiam sa nedostali tam, kde sú, po hlavách iných. A ak sa má objaviť čosi nečakané a dôležité – či už vo svete filmu, hudby alebo módy –, prinesú to prieskumy, nie hotelové bary.

Príslušníci Supertriedy sa teraz milujú s dievčaťom, ktorému sa podarilo preniknúť na večierok a pristúpi na všetko. Odličujú sa, pozorujú si vrásky, rozmýšľajú nad ďalšou plastickou operáciou. Hľadajú, či v internetových správach nevyšlo niečo o ich dnešnom vyhlásení. Dávajú si nevyhnutnú tabletku na spanie, čaj, ktorý sľubuje schudnutie bez námahy. Vyberajú si z menu raňajky do izby a zavesia ho na kľučku spolu s nápisom „Nevyrušovať“. Príslušníci Supertriedy zatvárajú oči a premýšľajú: Dúfam, že rýchlo zaspím, zajtra mám pred desiatou stretnutie.

Ale v bare Hotela Martinez všetci vedia, že mocní sú tam. A ak sú tam, majú šancu.

Nenapadne im, že mocný sa rozpráva len s mocným. Že sa občas potrebujú stretnúť, spolu sa najesť, vypiť si, poctiť návštevou veľké večierky, živiť predstavu, že svet prepychu a lesku je tu pre každého, kto má odvahu držať sa svojho nápadu. Vyhnúť sa nevýnosným vojnám a podporovať agresiu medzi krajinami či spoločnosťami, keď majú pocit, že im to prinesie väčšiu moc a viac peňazí. Predstierať šťastie, hoci sú otrokmi vlastného úspechu. Bojovať za väčšie bohatstvo a vplyv, hoci ich majú viac než dosť, lebo príslušníci Supertriedy si navzájom márnivo konkurujú a sledujú, kto je na špičke vrchola.

V ideálnom svete by mocní debatovali s hercami, režisérmi, módnymi návrhármi a spisovateľmi, ktorí majú teraz oči červené od únavy a rozmýšľajú, ako sa dostať do svojich izieb vo vzdialených kútoch mesta, aby zajtra znovu rozbehli maratón prosieb, možných stretnutí a pripravenosti.

V skutočnom svete sú mocní v tomto čase zamknutí vo svojich izbách, pozerajú si e-maily, sťažujú sa, že všetky večierky sú rovnaké, priateľkin šperk bol väčší, konkurent má úžasne zariadenú jachtu – ako je to možné?

Igor sa nemá s kým porozprávať a je mu to jedno. Víťaz je sám.

Igor, úspešný vlastník a prezident ruskej telekomunikačnej spoločnosti. Rok dopredu si rezervoval najlepší apartmán v Martineze (treba si v ňom zaplatiť najmenej dvanásť nocí bez ohľadu na to, ako dlho zostanete), prišiel dnes popoludní súkromným lietadlom, okúpal sa a zišiel dolu v nádeji, že uvidí jedinú jednoduchú scénu.

Začas ho otravovali herci, herečky a režiséri, ale pre všetkých mal výbornú odpoveď:

„Don’t speak English, sorry. Polish.“

Alebo: „Don’t speak French, sorry. Mexican.“

Ktosi skúsil pár slov po španielsky, ale Igor siahol po druhej možnosti – zapisovať si čísla do zošita, aby nevyzeral ako novinár (ten zaujíma všetkých) ani ako človek z filmového priemyslu. Vedľa seba mal hospodársky časopis v ruštine (takmer nik nevedel rozlíšiť ruštinu od poľštiny či španielčiny) s fotografiou nezaujímavého manažéra na obale.

Návštevníci baru sa domnievajú, že rozumejú ľudskému druhu, dajú Igorovi pokoj, presvedčení, že ide o milionára, ktorý si prišiel do Cannes nájsť priateľku. Keď si k nemu prisadne piaty človek a objedná si minerálku so slovami, že „všetky ostatné stoličky sú obsadené“, zvesť sa rozšíri, všetci vedia, že ten osamelý muž nepatrí do filmového ani módneho priemyslu a odložia ho nabok ako „parfum“.

„Parfum“ je slangový výraz herečiek (či hviezdičiek, ako ich volajú na festivale): značka sa dá poľahky vymeniť a neraz môže ísť o skutočný poklad. „Parfumy“ oslovia v posledné dva dni festivalu, ak sa im nepodarí nájsť vôbec nič zaujímavé vo filmovom priemysle. Preto ten zvláštny muž, zjavne boháč, môže počkať. Všetky vedia, že je lepšie odísť s priateľom (z ktorého sa dá urobiť filmový producent), ako ísť na ďalšie podujatie a opakovať ten istý rituál – piť, usmievať sa (predovšetkým sa usmievať), predstierať, že sa na nikoho nepozeráte, a pritom vám búši srdce, minúty na hodinkách rýchlo ubiehajú, gala večery sa ešte neskončili, nikam ich nepozvali, ale „parfumy“ áno.

Už vedia, čo „parfumy“ povedia, lebo je to vždy to isté, a predstierajú, že im veria:

a) „Môžem ti zmeniť život.“

b) „Mnohé ženy by boli rady na tvojom mieste.“

c) „Teraz si ešte mladá, ale mysli na to, čo príde o pár rokov. Je čas na dlhodobú investíciu.“

d) „Som ženatý, ale moja manželka...“ (Táto veta môže mať niekoľko záverov: „Je chorá,“ „Tvrdí, že sa zabije, ak ju nechám,“ atď.)

e) „Si princezná a zaslúžiš si, aby sa k tebe tak správali. Ani som nevedel, že na teba čakám. Neverím na náhody a myslím si, že by sme tomuto vzťahu mali dať šancu.“

Rozhovor prebieha vždy rovnako. Rozdiel je v maximálnom množstve darčekov (najlepšie šperkov, tie sa dajú predať), pozvánok na večierky na jachtách a navštíveniek. Treba si znovu vypočuť ten istý rozhovor, získať pozvanie na preteky Formuly 1, kam prichádzajú rovnakí ľudia a možno tam čaká veľká príležitosť.

„Parfumami“ nazývajú mladí herci aj staré milionárky po plastických operáciách, napichané botoxom, inteligentnejšie ako muži. Nikdy nestrácajú čas: aj ony prichádzajú v posledné dni a vedia, že baliť treba na peniaze.

Mužské „parfumy“ sa mýlia: myslia si, že mladé tváričky s dlhými nohami sa dajú zviesť a potom do vôle manipulovať. Ženské „parfumy“ veria len moci svojich diamantov.

Igor nepozná tieto podrobnosti – je tu po prvý raz. A na vlastné prekvapenie zisťuje, že filmy zjavne nikoho príliš nezaujímajú – okrem ľudí v tom bare. Prelistoval niekoľko časopisov, otvoril obálku, kam mu jeho firma vložila pozvánky na najdôležitejšie večierky, a ani v jednej sa nespomína premiéra. Pred cestou do Francúzska sa usiloval získať informácie o súťažných filmoch, ale bolo to naozaj ťažké.

Potom mu jeden priateľ povedal: „Zabudni na filmy. Cannes je festival módy.“

Móda. Čo si ľudia myslia? Myslia si, že móda je to, čo sa mení s ročným obdobím? Prišli zo všetkých kútov sveta, aby ukázali svoje šaty, šperky a kolekcie topánok? Nepoznajú jej pravý význam. Móda je len spôsob, ako povedať: Patrím do vášho sveta. Mám na sebe uniformu vašej armády, nestrieľajte do mňa.

Odkedy skupiny ľudí začali spolu žiť v jaskyniach, móda je jediný spôsob, ako povedať niečo, čomu všetci rozumejú, aj keď sa nepoznajú: Obliekame sa rovnako, som z tvojho kmeňa, spojíme sa proti slabším, a tak prežijeme.

Ale tu sú ľudia, ktorí veria, že „móda“ je všetko. Každého pol roka minú kopu peňazí, aby zmenili maličký detail a udržali sa v exkluzívnom kmeni boháčov. Keby sa šli teraz pozrieť do Silicon Valley, kde miliardári z informatického priemyslu chodia v ošúchaných nohaviciach a s plastovými hodinkami, pochopili by, že svet sa zmenil. Zdá sa, že všetci sú na rovnakej spoločenskej úrovni, nikoho vonkoncom nezaujíma veľkosť diamantu, značka kravaty či model koženej aktovky. Kravaty a kožené aktovky vlastne v tejto časti sveta neexistujú, ale kúsok odtiaľto je Hollywood, relatívne mocnejší, hoci dekadentný mechanizmus, a ten ešte dokáže v naivných vyvolať vieru v šaty haute-couture, smaragdové náhrdelníky a obrovské limuzíny. A keďže práve tie sa ešte stále objavujú v časopisoch, nik nechce zničiť priemysel, kde sa točia miliardy dolárov v reklame, predaji zbytočností, nepotrebných trendoch či výrobe rovnakých krémov s inou nálepkou.

Sú absurdní. Igor nedokáže skryť nenávisť voči tým, ktorých rozhodnutia ovplyvňujú život miliónov pracovitých, čestných ľudí, čo dôstojne nesú svoj každodenný údel, lebo majú zdravie, strechu nad hlavou a lásku rodiny.

Sú zvrátení. Keď sa zdá všetko v poriadku a rodiny zasadnú spolu k večeri, objaví sa prízrak Supertriedy a predáva nesplniteľné sny: luxus, krásu a moc. A rodina sa rozpadne.

Otec trávi noci vo vedľajšej práci, aby mohol kúpiť synovi nový model tenisiek, inak by ho spolužiaci mali za outsidera. Manželka tíško plače, lebo jej kamarátky majú značkové oblečenie a ona naň nemá. Tínedžerov nezaujímajú skutočné hodnoty ako viera a nádej, chcú sa stať umelcami. Dievčatá z vidieka zabúdajú, kto sú, a uvažujú, ako sa dostať do veľkomesta, kde pristanú na čokoľvek, skutočne čokoľvek, len aby získali určitý šperk. Svet, ktorý by mal kráčať k spravodlivosti, sa krúti okolo materiálnych statkov, čo sú o pol roka nanič, treba ich vymeniť, lebo len tak môže tento cirkus ďalej udržiavať na vrchole sveta opovrhnutiahodné kreatúry, ktoré sú teraz v Cannes.

Igor sa, prirodzene, nedá ovplyvniť touto ničivou silou. Stále má jednu z najzávideniahodnejších prác na svete. Stále zarobí za deň viac, ako by dokázal minúť za celý rok, aj keby sa rozhodol dožičiť si všetky legálne i nelegálne potešenia. Bez problémov zbalí ženu, a tá ani nemusí vedieť, že je boháč – skúsil to už viac ráz a vždy to vyšlo. Práve oslávil štyridsiatku, je vo výbornej forme, bol na každoročnej zdravotnej prehliadke a nič mu nenašli. Nemá dlhy. Nepotrebuje sa obliekať do určitej značky, navštevovať tú a tú reštauráciu, dovolenkovať na pláži, kam „pôjdu všetci“, kupovať si istý model hodiniek, len preto, že ho odporučil úspešný športovec. Môže podpisovať dôležité zmluvy perom za pár centov, nosiť pohodlné, elegantné, ručne šité saká bez viditeľnej etikety, ktoré si kupuje v malom obchode neďaleko kancelárie. Môže si robiť, čo sa mu zachce, a nikomu nemusí dokazovať, že je bohatý, má zaujímavú prácu a robí ju s nadšením.

Možno v tom je háčik: robí všetko s nadšením. Je presvedčený, že práve preto žena, ktorá pred niekoľkými hodinami vošla do baru, nesedí pri jeho stole.

Usiluje sa ďalej rozmýšľať, aby mu ubehol čas. Požiada Kristelle o ďalší drink – vie, ako sa volá čašníčka, lebo pred hodinou, keď bolo prázdnejšie (ľudia sa šli navečerať), objednal si pohár whisky a ona poznamenala, že vyzerá smutný, mal by niečo zjesť a rozveseliť sa. Poďakoval jej za starostlivosť a potešil sa, že niekoho úprimne zaujíma jeho duševný stav.

Hádam len on pozná čašníčkino meno, ostatní chcú vedieť mená – a pokiaľ možno postavenie – ľudí usadených pri stoloch a v kreslách.

Usiluje sa ďalej rozmýšľať, ale je už po tretej ráno a krásna žena s kultivovaným mužom – zhodou okolností fyzicky veľmi podobným jemu – sa už neobjavili. Možno šli rovno do izby a teraz sa milujú, alebo ešte popíjajú šampanské na jednej z jácht, kde sa večierky začínajú, keď sa inde končia. Možno ležia v posteli, čítajú časopisy a ani na seba nepozrú.

Na tom nezáleží. Igor je sám, unavený, potrebuje si pospať.

7.22

Zobudí sa o 7.22. Je to oveľa skôr, ako by sa telu žiadalo, ale ešte si nestihol zvyknúť na časový rozdiel medzi Moskvou a Parížom. Keby bol v kancelárii, už by mal za sebou aspoň dve tri stretnutia s podriadenými a pripravoval by sa na obed s novým klientom.

Ale tu má úlohu: nájsť niekoho, koho obetuje v mene lásky. Potrebuje obeť, aby Ewa pochopila odkaz hneď ráno.

Okúpe sa, dá si kávu v takmer prázdnej reštaurácii a ide sa prejsť po Croisette, promenáde pred najznámejšími luxusnými hotelmi. Nie je premávka – časť cesty je uzavretá, prejsť môžu len autá s povolením. Druhá časť je prázdna, aj obyvatelia mesta sa ešte len pripravujú na odchod do práce.

Necíti hnev – najťažšiu fázu, keď pre utrpenie a nenávisť nevedel spať, má už za sebou. Dnes vie pochopiť Ewino správanie – veď monogamiu ľuďom vtlačili nasilu. Veľa o tom čítal: nejde o nadbytok hormónov či márnivosť, ale o genetickú konfiguráciu vrodenú u takmer všetkých zvierat.

Výskumy sa nemýlia: vedci urobili testy otcovstva u vtákov, opíc i líšok a zistili, že hoci si tieto druhy vytvárajú spoločenské vzťahy veľmi podobné manželstvu, neznamená to, že sú verné. V sedemdesiatich percentách prípadov bolo mláďa bastard. Igor pamätá na slová Davida Barasha, profesora psychológie z Washingtonovej univerzity v Seattli: „Hovorí sa, že len labute sú verné, ale ani to nie je pravda. Jediný druh v prírode, ktorý sa nedopúšťa cudzoložstva, je améba Diplozoon paradoxum. Partneri sa stretnú, keď sú ešte mladí, a ich telá sa zlúčia do jedného organizmu. Všetky ostatné živočíšne druhy vedia podviesť.“

Preto nemôže Ewu z ničoho obviňovať – len nasledovala ľudský inštinkt. Ale keďže ju vychovali podľa spoločenských konvencií, ktoré nerešpektujú prirodzenosť, teraz určite cíti vinu, myslí si, že ju už neľúbi a nikdy jej neodpustí.

Práve naopak, je pripravený na všetko, aj na odkazy, ktoré skoncujú so svetmi iných ľudí, len aby pochopila, že ju s radosťou očakáva a minulosť bude pochovaná bez jedinej otázky.

Stretne mladú dievčinu, ktorá ukladá tovar na chodník. Umelecké výrobky pochybného vkusu.

Áno, ona je obeť. Ona je odkaz, ktorý treba poslať – a ten bude bezpochyby pochopený, keď sa dostane na miesto určenia. Prv ako podíde bližšie, s nehou ju pozoruje. Dievča netuší, že ak všetko dobre pôjde, jej duša sa už o chvíľu bude túlať v oblakoch, navždy oslobodená od hlúpej práce, ktorá jej nikdy nedovolí dostať sa tam, kam by chcela.

„Koľko stoja?“ opýta sa plynulou francúzštinou.

„Ktorý si želáte?“

„Všetky.“

Sotva dvadsaťročná dievčina sa usmeje. „Takéto ponuky už poznám. Teraz poviete: ‚Nepôjdeme sa prejsť? Si príliš pekná, aby si tu predávala. Ja som...‘“

„... nie, ja nie som. Nepracujem vo filme. Neurobím z teba herečku a nezmením ti život. A nezaujíma ma, čo predávaš. Potrebujem sa len porozprávať, a to môžeme urobiť priamo tu.“

Dievča odvráti zrak. „Sú to výrobky mojich rodičov a som hrdá na svoju prácu. Raz sa tu zastaví niekto, kto si uvedomí ich hodnotu. Prosím, choďte ďalej, určite ľahko nájdete niekoho, kto si vypočuje, čo máte na srdci.“

Igor vyberie z vrecka zvitok bankoviek a jemne ho položí vedľa nej. „Prepáč, bol som hrubý. Povedal som to, len aby si znížila cenu. Teší ma, som Igor Dalev. Prišiel som včera z Moskvy a ešte som popletený z časového rozdielu.“

„Ja som Olivia,“ povie dievča a predstiera, že uverila tej lži.

Bez opýtania si prisadne k nej. Ona sa trochu odtiahne.

„O čom sa chcete rozprávať?“

„Najprv si zober peniaze.“

Olivia váha. Keď sa však obzrie okolo seba, pochopí, že sa nemá čoho báť. Po jedinom otvorenom pruhu začínajú prúdiť autá, mladí ľudia idú na pláž, po chodníku sa blíži staršia dvojica. Strčí si peniaze do vrecka, ani ich neporáta – život ju naučil dosť, aby vedela, že to bohato stačí.

„Ďakujem, že si prijala moju ponuku,“ povie Rus. „O čom sa chcem rozprávať? Vlastne o ničom dôležitom.“

„Určite ste neprišli len tak. Nikto nechodí do Cannes v čase, keď je tu na nevydržanie pre obyvateľov aj pre turistov.“

Igor sa díva na more a zapáli si cigaretu.

„Fajčenie je nebezpečné.“

Nevšíma si poznámku.

„Čo je pre teba zmysel života?“ opýta sa.

„Láska.“

Olívia sa usmeje. Je skvelé začať deň rozhovorom o hlbších otázkach, ako je cena umeleckých výrobkov či oblečenie okoloidúcich.

„A pre vás?“

„Tiež láska. Ale mal som pocit, že je dôležité mať aj dosť peňazí, aby som rodičom ukázal, že viem vyhrávať. Podarilo sa mi to a dnes sú na mňa hrdí. Našiel som si dokonalú ženu, založil rodinu, chcel som mať deti, ctiť si Boha a báť sa ho. Ale deti neprišli.“

Olivia má pocit, že by bolo netaktné opýtať sa prečo.

Štyridsaťročný muž pokračuje dokonalou francúzštinou: „Uvažovali sme nad adopciou. Rozmýšľali sme nad tým dva či tri roky. Ale život začal byť príliš hektický – cesty, večierky, stretnutia, rokovania.“

„Keď ste si sem sadli a chceli sa rozprávať, myslela som si, že ste ďalší excentrický milionár hľadajúci dobrodružstvo. Ale som rada, že debatujeme o týchto veciach.“

„Uvažuješ o budúcnosti?“

„Áno a tuším mám rovnaké sny ako vy. Samozrejme, chcem mať deti.“ Odmlčala sa. Nechcela raniť spoločníka, ktorý sa tak nečakane zjavil. „... Ak to bude možné, samozrejme. Niekedy má Boh iné plány.“

Zdá sa, že muž odpovedi nevenuje pozornosť. „Na festival prichádzajú len milionári?“

„Milionári, tí, čo si myslia, že sú milionári, alebo tí, čo sa nimi chcú stať. V tieto dni táto časť mesta pripomína blázinec, všetci sa tvária dôležito, okrem tých, čo sú naozaj dôležití – tí sú milší, nepotrebujú nikomu nič dokazovať. Nie vždy kúpia to, čo ponúkam, ale aspoň sa usmejú, utrúsia zopár zdvorilých slov a dívajú sa na mňa s úctou. Čo tu robíte?“

„Boh stvoril svet za šesť dní. Ale čo je svet? To, čo vidíme my dvaja. Vždy, keď niekto zomrie, zanikne časť vesmíru. Všetky pocity, zážitky a myšlienky tej ľudskej bytosti zmiznú vedno s ňou ako slzy v daždi.“

„‚Ako slzy v daždi‘... Áno, videla som film, kde zaznela táto veta. Nepamätám sa, ktorý to bol.“

„Neprišiel som plakať. Prišiel som poslať správy žene, ktorú ľúbim. A na to potrebujem zničiť niekoľko vesmírov alebo svetov.“

Oliviu poznámka nevystraší, smeje sa. Ten pekný, dobre oblečený muž s plynulou francúzštinou vôbec nevyzerá ako blázon. Unavuje ju stále dookola počúvať: Ste veľmi pekná, mohli by ste mať lepší život, koľko to stojí, koľko stojí tamto, je to príšerne drahé, ešte sa prejdem a vrátim sa (a, samozrejme, nikdy sa nevrátia) atď. Rus má aspoň zmysel pre humor.

„A prečo zničiť svet?“

„Aby som si znovu vystaval svoj.“

Olivia by mohla muža vedľa seba utešiť. Ale bojí sa, že začuje slávnu vetu: „Chcel by som, aby si dala zmysel môjmu životu,“ a tam by sa rozhovor skončil, lebo ona má iné plány do budúcnosti. Okrem toho, bolo by od nej hlúpe pokúšať sa učiť staršieho a úspešnejšieho muža, ako prekonávať ťažkosti.

Najlepšie bude opýtať sa na jeho život. Koniec koncov, za čas jej dobre zaplatil.

„Ako to chcete urobiť?“

„Vieš niečo o žabách?“

„O žabách?“

Pokračuje: „Viacero biologických štúdií ukazuje, že ak vložíš žabu do nádoby s vodou z jej jazera, ani sa nepohne, keď ju prihrievaš. Žaba nereaguje na postupné zvyšovanie teploty a zmeny prostredia, zomrie, len čo voda zovrie, nadutá a šťastná. Ale ak vhodíš do tej nádoby s vriacou vodou druhú žabu, okamžite vyskočí. Obarená, ale živá.“

Olivia celkom nechápe, čo to má spoločné s ničením svetov. Igor pokračuje: „Predtým som sa správal ako prihrievaná žaba. Neuvedomoval som si zmeny. Myslel som si, že všetko je v poriadku, že to zlé prejde, je to len otázka času. Bol som pripravený zomrieť, lebo som stratil to najdôležitejšie v živote, a namiesto toho, aby som reagoval, apaticky som sa vznášal vo vode, ktorá bola každou minútou teplejšia.“

Olivia naberie odvahu a spýta sa: „Čo ste stratili?“

„V skutočnosti som nestratil; sú chvíle, keď život oddelí dvoch ľudí, len aby pochopili, akí sú jeden pre druhého dôležití. Dajme tomu, že som včera večer videl svoju ženu s iným mužom. Viem, že sa chce vrátiť, že ma stále ľúbi, ale nemá odvahu na ten krok. Sú žaby vo vriacej vode, ktoré ešte veria, že podstatné je poslúchať, nie ukázať, čo je vo vás: ten čo môže, rozkazuje, ten, čo má rozum, poslúcha. A aké z tohto všetkého plynie ponaučenie? Je lepšie zo situácie vyviaznuť obarený, ale živý a pripravený konať. A som presvedčený, že vy mi pri tejto úlohe môžete pomôcť.“

Olivia má istú predstavu o tom, čo sa deje v hlave muža vedľa nej. Ako mohol niekto opustiť takého zaujímavého človeka, ktorý vie rozprávať o veciach, aké nikdy nepočula? Láska však naozaj nemá logiku – vie to napriek svojmu mladému veku. Napríklad jej priateľ, vie byť brutálny, občas ju bez príčiny zmláti a ona si aj tak nevie predstaviť jeden jediný deň bez neho.

O čom sa vlastne rozprávajú? O žabách. A o tom, že mu môže pomôcť. Jasné, že nemôže, bude teda lepšie zmeniť tému.

„A ako chcete zničiť svet?“

Igor ukáže na jediný voľný pruh na Croisette. „Dajme tomu, že nechcem, aby si šla na večierok, ale nemôžem ti to povedať otvorene. Ak počkám na dopravnú špičku a zastavím uprostred tejto ulice auto, o desať minút vznikne na celej ulici pred plážou zápcha. Šoféri si pomyslia: Zrejme sa stala nehoda, a budú trpezlivo čakať. O štvrťhodinu príde polícia, aby odtiahla auto.“

„To sa stalo už tisíckrát.“

„Ale ja som vystúpil z auta a rozsypal som pred ním klince a iné ostré predmety. Nanajvýš opatrne, takže nikto si nič nevšimol. Mal som dosť trpezlivosti, aby som tie predmety namaľoval načierno, nech splývajú s asfaltom. Keď sa priblíži odťahovacie auto, prasknú mu pneumatiky. Teraz máme dva problémy a zápcha sa rozšírila aj do okrajových štvrtí tohto malého mesta, kde možno bývaš.“

„Tvorivý nápad. Ale dosiahli by ste nanajvýš, že by som sa o hodinu oneskorila.“

Tentoraz sa usmial Igor. „Nuž, mohol by som hodiny rozprávať, ako tento problém znásobiť – keby sa ľudia zbehli na pomoc, mohol by som napríklad hodiť pod odťahovacie auto dymovnicu. Všetci by sa preľakli. Nasadol by som do svojho auta, predstieral paniku, naštartoval, zároveň by som rozlial na koberček trochu kvapaliny do zapaľovača a založil oheň. Stihol by som vyskočiť a sledovať výjav: auto by sa pomaly vznietilo, oheň by preskočil na nádrž, zaznel by výbuch, zasiahlo by za mnou stojace auto – reťazová reakcia. A na to všetko by mi stačilo auto, zopár klincov, dymovnica, ktorú dostaneš v každom obchode, a malá plechovka kvapaliny do zapaľovača...“

Igor vyberie z vrecka skúmavku s trochou kvapaliny. „... tejto veľkosti. Mal som to urobiť, keď som videl, že Ewa odo mňa odíde. Oddialiť jej rozhodnutie, prinútiť ju ešte trochu porozmýšľať, uvedomiť si dôsledky. Keď ľudia začnú uvažovať o rozhodnutiach, ktoré majú urobiť, zvyčajne od nich nakoniec ustúpia – niektoré kroky si vyžadujú veľa odvahy. Ale bol som hrdý, myslel som si, že je to len načas, že sa spamätá. Som si istý, že teraz ľutuje a chce sa vrátiť – ako som už hovoril. Ale na to budem musieť zničiť niekoľko svetov.“

Má iný výraz a Olivii sa jeho príbeh už vôbec nepáči. Vstane. „Fajn, musím sa pustiť do práce.“

„Ale ja som ti zaplatil, aby si ma počúvala. Zaplatil som ti dosť za celodennú prácu.“

Vopchá ruku do vrecka, aby vybrala peniaze, ktoré dostala, a vtedy zbadá, že jej na tvár mieri pištoľ.

„Sadni si.“

V prvej chvíli chce zutekať. Staršia dvojica sa pomaly približuje.

„Neutekaj,“ povie, ako keby jej čítal myšlienky. „Nemám vôbec v úmysle vystreliť, ak si sadneš a vypočuješ ma do konca. Ak nič neurobíš a budeš poslúchať, prisahám, že nevystrelím.“

Olivii prebehne hlavou niekoľko možností: prvá je pustiť sa do behu a kľučkovať, ale cíti slabosť v nohách.

„Sadni si,“ zopakuje muž. „Nevystrelím, ak urobíš, čo ti hovorím. Sľubujem.“

Áno. Bolo by šialené vystreliť zo zbrane za slnečného rána, keď po ceste chodia autá, ľudia idú na pláž, doprava hustne, ďalší ľudia sa vydávajú na prechádzku po promenáde. Bude najlepšie poslúchnuť ho – jednoducho preto, že nie je v stave zareagovať inak; chytajú ju mdloby.

Poslúchne. Teraz ho musí presvedčiť, že preňho nie je hrozbou, počúvať bedákanie opusteného manžela, prisahať, že nič nevidela, a keď sa objaví policajt na pravidelnej obchôdzke, hodiť sa na zem a kričať o pomoc.

„Viem presne, čo cítiš,“ mužov hlas sa ju usiluje upokojiť. „Symptómy strachu sú rovnaké odnepamäti. Bolo to tak, keď ľudské bytosti čelili divým zverom, a dnes to nie je iné: z pokožky sa vytratí krv, čo chráni telo a zabraňuje krvácaniu – preto človek zbledne. Črevá sa uvoľnia a všetko vypustia, aby nedošlo ku kontaminácii organizmu toxickými látkami. Telo sa v prvej chvíli odmieta pohnúť, aby nevydráždilo šelmu a nezaútočila pri prvom podozrivom pohybe.“

Je to len sen, pomyslí si Olivia. Spomenie si na rodičov, ktorí tu mali byť dnes ráno, ale celú noc vyrábali bižutériu, keďže mal byť rušný deň. Pred niekoľkými hodinami sa milovala s priateľom, ktorého považovala za muža svojho života, hoci ju občas využíval; vyvrcholili naraz, čo sa už dávno nestalo. Po raňajkách si nedala zvyčajnú sprchu, lebo sa cítila voľná, plná energie a spokojná so životom.

Nie, to nemôže byť pravda. Najlepšie bude predstierať pokoj.

„Porozprávame sa. Kúpili ste všetok tovar a porozprávame sa. Nevstala som, aby som odišla.“

Nenápadne priloží hlaveň zbrane dievčaťu k rebrám. Staršia dvojica prejde okolo, pozrie na nich a nič si nevšimne. Tam je Portugalcova dcéra, ako vždy sa pokúša zaujať mužov hustým obočím a detským úsmevom. Už ju neraz videli s cudzím, podľa oblečenia bohatým mužom.

Olivia na nich uprene pozerá, ako keby jej pohľad mohol niečo naznačiť.

Muž vedľa nej veselo povie: „Dobrý deň!“

Dvojica sa bez slova vzďaľuje – nemajú vo zvyku rozprávať sa s cudzími ľuďmi ani zdraviť pouličných predavačov.

„Áno, porozprávame sa,“ prerušil Rus mlčanie. „Dopravu nechám tak, bol to len príklad. Moja žena sa dozvie, že som tu, keď začne dostávať odkazy. Neurobím to najprirodzenejšie – nepokúsim sa s ňou stretnúť – chcem, aby prišla za mnou.“

Tu sa črtá východisko.

„Ak chcete, odovzdám jej odkaz. Stačí, ak mi poviete, v ktorom hoteli býva.“

Muž sa rozosmeje. „Máš neresť všetkých v tvojom veku: myslíš si, že si najmúdrejšia. Keď odtiaľto odídeš, pôjdeš rovno na políciu.“

Krv jej stuhla v žilách. Budú vari sedieť na lavičke celý deň? Zastrelí ju tak či tak, lebo mu videla tvár?

„Povedali ste, že nevystrelíte.“

„Sľúbil som, že to neurobím, ak sa budeš správať ako dospelá a rešpektovať moju inteligenciu.“

Áno, má pravdu. A byť dospelá znamená povedať niečo o sebe. Ktovie, možno sa jej podarí využiť súcit, ktorý má v sebe každý blázon. Vysvetlí mu, že žije v podobnej situácii, hoci to nie je pravda.

Prebehne okolo nich chlapec s iPodom v ušiach. Ani sa neunúva pozrieť nabok.

„Žijem s mužom, ktorý mi robí zo života peklo, ale nedokážem od neho odísť.“

Igorov pohľad sa zmení.

Olivia verí, že našla cestu z pasce. Buď múdra. Nevzdávaj sa, usiluj sa myslieť na ženu muža, čo sedí pri tebe. Buď dôveryhodná.

„Odtrhol ma od priateľov. Žiarli, hoci môže mať každú ženu, po ktorej zatúži. Kritizuje všetko, čo robím, hovorí, že nemám ani zamak ctižiadosti. Kontroluje tých pár drobných, čo dostávam ako províziu za predaj bižutérie.“

Muž mlčky pozoruje more. Promenáda je už plná ľudí; čo by sa stalo, keby sa jednoducho zdvihla a utiekla? Dokázal by vystreliť? Je to ozajstná zbraň?

Ale uvedomuje si, že sa dotkla témy, ktorá ho upokojila. Radšej neriskovať a neurobiť hlúposť – spomenie si na jeho pohľad spred niekoľkých minút.

„Aj tak ho nedokážem opustiť. Aj keby sa objavil najlepší, najbohatší a najveľkorysejší muž na tejto zemi, nevymenila by som svojho priateľa za nič. Nie som masochistka, nerobí mi dobre, keď ma stále ponižujú – jednoducho ho ľúbim.“

Znovu pocítila tlak hlavne na rebrách. Povedala niečo zle.

„Ja nie som ako ten darebák, s ktorým chodíš,“ v hlase teraz počuť čistú nenávisť. „Veľa som pracoval, aby som vybudoval to, čo mám. Pracoval som tvrdo, uštedrili mi mnoho kopancov, prežil som všetky, bojoval som čestne, hoci som občas musel byť tvrdý a neúprosný. Vždy som bol dobrý kresťan. Mám vplyvných priateľov a nikdy som nebol nevďačný. Skrátka, urobil som všetko, ako treba. Cestou som nikdy nikoho nezničil. Vždy som podporoval svoju ženu, aby robila, čo chce, a tu je výsledok: som sám. Áno, zabil som už ľudí v jednej sprostej vojne, ale nestratil som zmysel pre realitu. Nie som traumatizovaný vojnový veterán, ktorý vojde do reštaurácie a naverímboha vypáli dávku zo samopalu. Nie som terorista. Mohol by som si myslieť, že život bol ku mne nespravodlivý a zobral mi to najdôležitejšie: lásku. Ale sú iné ženy a bolesť z lásky vždy prejde. Musím konať, už ma unavuje byť žabou, ktorú pomaly varia.“

„Ak viete, že sú iné ženy a bolesť z lásky prejde, načo toľko trápenia?“

Áno, správa sa ako dospelá – prekvapil ju pokoj, s akým sa pokúša dostať blázna vedľa seba pod kontrolu.

Zdalo sa, že váha. „Neviem presne odpovedať. Možno preto, že ma už veľa ráz opustili. Možno preto, že potrebujem sám sebe ukázať, čo dokážem. Možno preto, že som klamal, nie sú iné ženy – len jedna. Mám plán.“

„Aký plán?“

„Už som ti povedal. Ničiť svety, kým si neuvedomí, čo pre mňa znamená. Že som ochotný riskovať čokoľvek, aby sa vrátila.“

Polícia!

Obaja si všimli prichádzajúce policajné auto.

„Prepáč,“ povedal muž. „Chcel som sa ešte porozprávať, ani k tebe nie je život spravodlivý.“

Olivia pochopí rozsudok smrti. A keďže už nemá čo stratiť, opäť sa pokúsi vstať. Ale cudzincova ruka spočinie na jej pravom pleci, akoby ju nežne objal.

Samozaščita bez oružia, alebo sambo, ako mu Rusi často hovoria, je umenie rýchlo zabiť rukami, tak aby si obeť neuvedomila, čo sa deje. Vyvíjalo sa celé stáročia, keď národy a kmene potrebovali čeliť nepriateľovi bez pomoci akejkoľvek zbrane. Hojne ho využíval sovietsky aparát, keď potrebovali niekoho odstrániť a nezanechať stopy. Pokúsili sa ho zaradiť ako bojové umenie na olympijské hry 1980 v Moskve, ale napokon ho vyradili, lebo je príliš nebezpečné – napriek všetkému úsiliu vtedajších komunistov zaradiť na olympiádu šport, ktorí ovládali len oni.

Výborne. Takto iba zopár ľudí pozná jeho ťahy.

Igorov pravý palec stláča Oliviinu krčnú tepnu a do mozgu prestáva prúdiť krv. Jeho druhá ruka zatiaľ stláča istý bod neďaleko podpazušia a paralyzuje svaly. Tie sa nesťahujú, treba počkať už len dve minúty.

Zdá sa, že Olivia mu zaspala v náručí. Policajné auto prejde poza nich po prednostnom pruhu uzavretom pre dopravu. Dvojicu v objatí si ani nevšimnú – dnes ráno majú iné starosti: musia urobiť všetko, aby zabezpečili plynulý prejazd vozidiel, a to je takmer nesplniteľná úloha. Práve im volali vysielačkou, zrejme opitý milionár narazil limuzínou asi tri kilometre odtiaľ.

Igor stále jednou rukou podopiera dievča, zohne sa a druhou zdvihne obrus pred lavičkou, na ktorom boli vystavené tie nevkusné čačky. Šikovne poskladá látku a urobí improvizovaný vankúš.

Keď vidí, že nablízku nikoho niet, jemne položí nehybné telo na lavičku; dievčina vyzerá, akoby spala – a vo sne určite spomína na krásny deň, alebo má nočnú moru o násilnom priateľovi.

Len tá staršia dvojica ich videla spolu. A keby odhalili zločin – o čom Igor pochybuje, lebo nezanechal viditeľné stopy –, opísali by ho ako blondiaka alebo černocha, staršieho alebo mladšieho, ako je naozaj; nie je najmenší dôvod robiť si starosti, ľudia si nikdy nevšímajú, čo sa robí okolo nich.

Pred odchodom pobozká Šípkovú Ruženku na čelo a zašepká: „Vidíš, splnil som sľub. Nevystrelil som.“

Po niekoľkých krokoch ho príšerne rozbolí hlava. Je to normálne – krv zaplavuje mozog, celkom bežná reakcia po stave veľkého napätia.

Napriek bolesti hlavy je šťastný. Áno, uspel.

Áno, dokázal to. A je ešte šťastnejší, lebo vyslobodil dušu z toho krehkého tela, od toho ducha, čo sa nedokázal brániť pred zneužívaním zbabelca. Keby ten chorý vzťah pokračoval, čoskoro by na dievča padla úzkosť a depresie, prestalo by si vážiť samo seba a bolo by čoraz závislejšie od svojho priateľa.

Ewe sa nič také nestalo. Vždy sa vedela sama rozhodovať, morálne i materiálne ju podporoval, keď sa rozhodla otvoriť si obchod s haute couture, mohla cestovať, kedy a koľko chcela. Bol príkladným mužom a manželom. A napriek tomu urobila chybu – nepochopila jeho lásku ani jeho odpustenie. Dúfa však, že dostane odkazy – koniec koncov, v deň, keď sa rozhodla odísť, jej povedal, že zničí svety, aby ju získal späť.

Zoberie nový jednorazový mobil, ktorý nabil minimálnym kreditom. Vyťuká správu.

11.00

Hovorí sa, že všetko sa začalo vroku tisícdeväťstopäťdesiattri, keď istá neznáma devätnásťročná Francúzka pózovala napláži vbikinách fotografom, ktorí počas festivalu vCannes nemali čo robiť. Onedlho sa stala hviezdou ajej meno je dnes legendou: Brigitte Bardot. Avšetci si myslia, že sa im podarí to isté! Nikto si neuvedomuje, že treba mať herecký talent; záleží len nakráse.

Apreto dlhonohé falošné blondíny cestujú stovky či tisíce kilometrov, aby tam boli, aj keby mali len celé dni posedávať napláži adúfať, že ich uvidia, odfotia, objavia. Chcú uniknúť pasci, ktorá čaká navšetky ženy: zostať doma, každý večer variť mužovi, každý deň vodiť deti doškoly, usilovať sa zistiť nejakú drobnosť zjednotvárneho života susedov, aby bolo skamarátkami očom klebetiť. Chcú slávu, lesk, závisť celého mesta, spolužiakov, ktorí ich vždy mali zaškaredé káčatko anetušili, že znich vyrastie labuť, že rozkvitnú donajžiadanejšieho kvetu. Kariéra vosvete snov, natom záleží – aj keby si museli požičať nasilikónové prsia či dráždivejšie šaty. Hodiny herectva? Načo, stačí krása asprávne kontakty: vofilme je možné všetko.

Len sa doň treba dostať.

Dostať sa zakaždú cenu zprovinčného mestečka amonotónnych dní. Miliónom ľudí to neprekáža, nech si teda žijú, tak ako uznajú zavhodné. Kto príde nafestival, musí nechať strach doma abyť pripravený navšetko: konať beznajmenšieho zaváhania, klamať vždy, keď treba, uberať si roky, usmievať sa nanenávidenú osobu, predstierať záujem onanajvýš nezaujímavých ľudí, hovoriť „ľúbim ťa“ anemyslieť pritom nadôsledky, vraziť nôž odchrbta kamarátke, ktorá nám kedysi pomohla, ale zmenila sa naneželanú konkurentku. Ísť vpred bezhanby avýčitiek svedomia.

Sláva.

Žiara alesk.

Gabrielu tieto myšlienky rozladia, nie je to najlepší začiatok nového dňa. Okrem toho je poopici.

Ale má aspoň jednu útechu: nezobudila sa vpäťhviezdičkovom hoteli anemá prisebe muža, ktorý jej hovorí, aby sa obliekla aodišla, lebo musí vybaviť kopu dôležitých vecí ako predaj anákup filmov, ktoré vyprodukoval.

Vstane apoobzerá sa pokamarátkach. Všetky sú už, samozrejme, preč, šli naCroisette, dobazénov, dohotelových barov, najachty, možno naobedy astretnutia napláži. Vmalej sezónnej garsónke zanehoráznu cenu leží päť matracov. Okolo nich rozhádzané šaty, prevrátené topánky, spadnuté vešiaky, ktoré sa nik neunúval odložiť doskrine.

‚Tu si šaty zasluhujú viac miesta ako ľudia.‘

Prirodzene, žiadna znich nemôže snívať oEliem Saabovi, Karlovi Lagerfeldovi, Versacem či Gallianovi, obliekajú sa doskromnejších značiek ačakajú, že sa vnich presadia. Bikiny, minisukne, blúzky, platformové topánky akopy líčidiel zaberajú takmer celý byt.

‚Raz si budem obliekať to, čo chcem. Teraz potrebujem príležitosť.‘

Prečo túži popríležitosti?

Je to jednoduché. Lebo vie, že je najlepšia, napriek skúsenosti zoškoly, sklamaným rodičom, výzvam, ktorým sa odvtedy usiluje čeliť, aby si dokázala, že prekoná utŕžené neúspechy, sklamania aporážky. Narodila sa, aby víťazila ažiarila, vonkoncom otom nepochybuje.

‚A keď dosiahnem, počom som vždy túžila, viem, že sa sama seba opýtam: Milujú ma aobdivujú kvôli mne samej, alebo preto, že som slávna?‘

Pozná ľudí, ktorí sa stali hviezdami javísk. Nenašli pokoj, ako si myslela; sú neistí, plní pochybností, mimo javiska nešťastní. Chcú byť hercami, aby nemuseli hrať sami seba, žijú vstrachu znesprávneho kroku, ktorý by ukončil ich kariéru.

‚Ale ja som iná. Vždy som bola sama sebou.‘

Je to tak? Alebo si všetci najej mieste myslia to isté?

Vstane auvarí si kávu – kuchyňa je špinavá, žiadna zjej kamarátok sa neunúvala umyť riad. Nevie, prečo sa zobudila vtakej zlej nálade astoľkými pochybnosťami. Vyzná sa vosvojej práci, celkom sa jej odovzdala azdá sa, že si aj tak nikto nechce všimnúť jej talent. Vyzná sa aj vľuďoch, najmä vmužoch – budúcich spojencoch vboji, ktorý bude musieť vyhrať, lebo má už dvadsaťpäť ačoskoro bude pretováreň nasny pristará. Vie, že:

a) muži sú menej zákerní ako ženy,

b) nikdy si nevšímajú, čo máme nasebe, lebo nás pocelý čas vyzliekajú pohľadom,

c) keď sú prsia, stehná, zadok abrucho, ako treba, svet patrí nám.

Keďže si uvedomuje, že všetky jej konkurentky sa usilujú upútať pozornosť nasvoje prednosti, sústreďuje sa len nabod c svojho zoznamu. Cvičí, udržuje sa voforme, vyhýba sa diétam aoblieka sa presne naopak, ako káže logika: jej šaty sú nenápadné. Doteraz to fungovalo, pôsobí mladšie, ako je vskutočnosti. Dúfa, že to vyjde aj vCannes.

Prsia, zadok, stehná. Nech si ich zatiaľ všímajú, ak to inak nejde. Raz však uvidia, čo všetko dokáže.

Pije kávu azačína rozumieť svojej zlej nálade. Má okolo seba najkrajšie ženy sveta! Nepokladá sa zaškaredú, ale nemá šancu im konkurovať. Musí sa rozhodnúť, čo ďalej; dlho sa rozhodovala, či prísť, peniaze má presne vyrátané anazískanie zmluvy nezostáva veľa času. Vprvé dva dni bola naviacerých miestach, rozdávala svoj životopis afotografie azískala iba pozvanie navčerajší večierok – reštaurácia piatej kategórie, hudba naplno aani jediný hosť zoSuper triedy. Pila, aby stratila zábrany, dala si viac, ako znesie, anakoniec nevedela, kde je ačo tam robí. Všetko sa jej zdalo cudzie – Európa, móda, rôzne jazyky, falošná veselosť všetkých prítomných, ktorých by potešilo pozvanie nadôležitejšiu udalosť, ale boli natom bezvýznamnom mieste, počúvali stále dookola tie isté skladby aprekrikovali hudbu poznámkami oživote iných anespravodlivosti mocných.

Gabrielu už unavuje rozprávať onespravodlivosti mocných. Sú takí, abodka. Vyberajú si, koho chcú, nemusia sa nikomu spovedať – apreto potrebuje plán. Mnoho ďalších dievčat srovnakým snom (ale, prirodzene, smenším talentom) tiež rozdáva životopisy afotografie; producenti, ktorí prišli nafestival, sa topia vzložkách, dévedečkách avizitkách.

Čím sa môže odlíšiť?

Musí si to premyslieť. Takúto šancu už nedostane, veď nacestu minula posledné peniaze. A– čo je najdesivejšie – starne. Dvadsaťpäť rokov. Posledná príležitosť.

Pije kávu apozerá zokna obráteného doslepej uličky. Vidí len trafiku adievča hryzkajúce čokoládu. Áno, jej posledná príležitosť. Dúfa, že bude úplne iná ako tá prvá.

Vráti sa dominulosti, keď mala jedenásť apoprvý raz vystupovala vžiackej divadelnej hre vChicagu, kde prežila detstvo anavštevovala jednu znajdrahších škôl vokolí. Jej túžba povíťazstve sa nezrodila zjednohlasného potlesku prítomného publika, vktorom sedeli oteckovia, mamičky, príbuzní aučitelia.

Práve naopak: hrala Klobučníka, ktorý stretne Alicu vKrajine zázrakov. Vybrali ju spomedzi mnohých chlapcov adievčat. Veď šlo ojednu zhlavných úloh.

Jej prvá veta znela: „Mala by si sa dať ostrihať.“

Alica mala odpovedať. „Vidieť, že sa neviete správať khosťom.“

Akeď prišiel toľko ráz skúšaný aopakovaný okamih, bola taká nervózna, že sa pomýlila apovedala: „Nemala by si sa dať ostrihať.“ Dievča, ktoré hralo Alicu, odpovedalo rovnakou vetou onevhodnom správaní avhľadisku by si nič nevšimli. Ale Gabriela si uvedomila svoju chybu.

Astratila reč. Keďže bezKlobučníka scéna nemohla pokračovať adeti najavisku nevedia improvizovať (hoci vskutočnom živote to robia), nikto nevedel ako ďalej – herci dlhé minúty pozerali naseba, až napokon učiteľka začala tlieskať, povedala, že je čas naprestávku, aposlala všetkých preč zjaviska.

Gabriela snárekom vybehla nielen zjaviska, ale aj zoškoly. Nadruhý deň sa dozvedela, že scénu sKlobučníkom vyškrtli aherci prešli rovno kpartii kroketu skráľovnou. Hoci učiteľka povedala, že sa nič nedeje, lebo príbeh Alice vKrajine zázrakov aj tak nemá hlavu ani pätu, cezprestávku sa deti dali dokopy azbili ju.

Nebol to jej prvý výprask. Naučila sa húževnato brániť aj napádať slabšie deti, ato aspoň raz zatýždeň. Ale vtedy prijala bitku bezslova anevyronila ani slzu. Jej reakcia deti prekvapila aochvíľu bolo pobitke – veď im šlo len oto, aby kričala atrpela, akeďže sa zdalo, že jej je všetko jedno, prestalo ich to baviť.

AGabriela si prikaždej facke pomyslela: Budem veľká herečka. Avšetci, všetci dojedného oľutujú, čo mi urobili.

Kto hovorí, že deti sa nevedia rozhodnúť, čo chcú odživota?

Dospelí.

Aako rastieme, napokon uveríme, že sú múdrejší avedia všetko nasvete. Mnoho detí zažilo to isté, keď hrali Klobučníka, Šípkovú Ruženku, Aladina či Alicu – avtej chvíli sa rozhodli navždy zanechať svetlá reflektorov apotlesk zhľadiska. Ale Gabriela, ktorá dojedenástich rokov neprehrala jedinú bitku, bola najmúdrejšia, najkrajšia amala najlepšie známky vtriede, intuitívne pochopila: Ak nezareagujem teraz, som stratená.

Jedno bolo dostať odspolužiakov – veď aj ona sa vedela biť. Druhé navždy vsebe nosiť prehru. Všetci vieme, že každé dieťa môže pochybiť vdivadelnej hre, tancovať ťarbavejšie ako ostatní alebo čeliť poznámkam opritenkých nohách či priveľkej hlave. Ale môže to mať dva diametrálne odlišné následky. Len niekoľkí sa rozhodnú pomstiť ausilujú sa byť najlepší vtom, včom ich ostatní podceňovali. Ešte sa omne dopočujete, myslia si.

Otýždeň si už naepizódu zdivadelnej hry vškole nik nespomenul. Ale Gabriela sa rozhodla, že raz sa doškoly vráti – už ako svetoznáma herečka sasistentmi, osobnými strážcami, fotografmi akŕdľom fanúšikov. Zahrá Alicu vKrajine zázrakov preopustené deti, budú otom písať vnovinách ajej kamaráti zdetstva budú môcť povedať: „Kedysi sme sňou boli najednom javisku!“

Tak – abola hotová ďalšia fotografia nového druhu kávy.

Zazvoní jej mobil.

... nanič.