Start

Jozef Karika

NEPRIATEĽ ŠTÁTU

Text © Jozef Karika 2011

Jacket design © Viera Fabianová 2011

Slovak edition © 2011, 2012 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2993-8

Za pomoc pri písaní tejto knihy

ďakujem Petrovi Tvaruškovi.

„Čo je zlo? Je to tá časť každého človeka, ktorá chce nenávidieť bez hraníc, ktorá chce nenávidieť s Bohom na svojej strane.“

KURT VONNEGUT

„Úlohou dnešných dní nie je odhaliť, čo sme, ale odmietnuť, čo sme.“

MICHEL FOUCAULT

Všetky postavy v tomto románe sú vymyslené. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami je čisto náhodná.

I.

ZIMA 2011

Kláštor stál na zasneženej lúke hlboko v lese. Stredoveká veža aj múry sa strácali pod bielou pokrývkou. Fúkal prudký víchor, ani husté stromy ho nezastavili.

Budova, hoci si už odžila svoje, nebola schátraná. Kedysi slúžila ako skladisko, no po revolúcii ju zrekonštruovali. Odvtedy v nej bolo rušno počas celého roka. Po úzkej lesnej ceste sem prichádzali návštevy, ktoré by v týchto húštinách nik nečakal – vládne limuzíny, luxusné autá veľkopodnikateľov, raz či dva razy do roka na lúke pred kláštorom pristála súkromná helikoptéra.

Kláštor bol cirkevným majetkom, no nepatril žiadnemu oficiálnemu mníšskemu rádu. Formálne bol zaradený ako náboženské archívne stredisko. Väčšina vysokopostavených cirkevných hodnostárov o ňom nemala ani potuchy. Našlo sa však aj zopár takých, čo stáli veľmi vysoko, a pritom o kláštore aj aktivitách jeho obyvateľov dobre vedeli. Donedávna k nim patril dokonca jeden z arcibiskupov. Niektorí hodnostári skryto podporovali tajnú činnosť kláštora, no verejne by čosi také nikdy nepriznali. Len vďaka priazni ľudí z vysokého kléru mohol kláštor existovať ako hlavné sídlo organizácie známej iba úzkemu kruhu ľudí.

Albert Itrich, deväťdesiatdvaročný opát, sedel v malom skriptóriu vedľa knižnice. Bolo to jeho obľúbené miesto. V kozube praskal oheň, v miestnosti bolo príjemne. Itrich potreboval teplo, potreboval ho čoraz viac, pretože v posledných mesiacoch ho chlad v stareckom tele zmáhal. Vedel, že mu už nezostáva veľa času. Ak sa chcel dožiť zavŕšenia svojho poslania a životného triumfu, musel už čoskoro vydať pokyn na začatie akcie, ktorú plánoval vyše dvadsať rokov.

Hneď v novembri 1989 si uvedomil, že prichádza čas, keď bude môcť splniť sľub, čo dal v roku 1945 národu. Krátko po nežnej revolúcii sa zdalo, že to pôjde ľahko, no vplyv liberálneho Západu sa ukázal príliš silný. Itrich potreboval čas. Preniknutie jeho ľudí do rodiacich sa mocenských štruktúr mladého štátu trvalo celé roky. Organizácia musela zapustiť pevné korene, aby v rozhodujúcej chvíli, ktorá sa už blížila, mohla uskutočniť svoje ciele. Našťastie sa to podarilo – členovia a sympatizanti organizácie nazývanej vo vnútornom kruhu skratkou V.S.S.N. alebo aj kódovým menom Vesna, postupne presiakli všade – do politiky, štátnej správy, súdnictva, cirkvi i polície.

Nadišla historická chvíľa. Všetky figúrky stáli na svojich políčkach, Vesna mala dostatok finančných zdrojov, plán operácie bol prepracovaný do najmenších detailov.

Lenže ani nepriatelia za ten čas nezaháľali. Aj oni boli len krôčik od zavŕšenia svojich plánov. Aj oni sa dlhé roky pridŕžali vlastnej stratégie, nenápadne intrigovali, vytrvalo smerovali k cieľu.

Dnes už otvorene rozprávali o autonómii južného Slovenska, na medzinárodných fórach spochybňovali platnosť Trianonskej zmluvy aj Benešových dekrétov, zakladali vlastné polovojenské organizácie a kde mohli, škodili slovenskej veci.

Neschopná vláda židákov, liberálov a maďarských zapredancov – ďalších nezmieriteľných nepriateľov – sa nielenže bezmocne prizerala, ale dokonca tým zámerom napomáhala. To im Albert Itrich, hlava Vesny, nemohol dovoliť. Nepríjemné bolo aj to, že na rozdiel od predchádzajúcej vlády v tejto mala Vesna o čosi menej ministrov a nedokázala ju kontrolovať tak, ako by si želala.

Túžil ešte raz pocítiť to vzrušenie, keď človeka unáša vlna dejinných udalostí a on vie, že vykonáva veľké činy pre národ. Pre národ a pre Boha; za Boha život, za národ slobodu!

Ešte aj dnes, po takmer sedemdesiatich rokoch, mali naňho tie heslá hypnotický vplyv a vyvolávali mu na koži zimomriavky. Ešte aj dnes počul, ako ich veľký vodca Andrej Hlinka prevoláva pred ružomberskou radnicou. akoby to bolo včera.

Mladého alberta slová o vernosti národu uchvátili, očarovala ho Hlinkova energia a vznešenosť cieľov, za aké jeho stúpenci bojovali. Vstúpil do Hlinkovej slovenskej ľudovej strany, stal sa presvedčeným ľudákom. Mal len osemnásť rokov, no to, čo mu chýbalo na skúsenostiach, doháňal horlivosťou.

Vyštudoval obchodnú akadémiu, bol skvelý matematik, vyznal sa v číslach. Ako člena Katolíckeho kruhu si ho všimol sám Hlinka, ocenil jeho talent a zamestnal ho v ľudovej banke, ktorú ovládal.

Itrich sa rýchlo zorientoval. Vysvetlili mu, čo má robiť, ako účinne pracovať pre národ. Ochotne a s nadšením vykonával všetky nezákonné bankové operácie. Ako presvedčený ľudák nezaváhal pri machináciách prospešných Hlinkovi, ktorý už možno bol najbohatším Ružomberčanom, a pre jeho stranu či významných ľudákov. Inak sa v tom čase, podobne ako dnes, pre národ pracovať nedalo.

Systém fungoval dobre, veď ho vymyslel sám vodca, kradlo sa, ale konečne pre Slovákov, nie pre prekliatych Židov, Čechov, komunistov alebo luteránov. Itrich dnes, po sedemdesiatich rokoch, už dobre vie, že korupcia je na Slovensku normálny stav, bežný chod vecí a čokoľvek iné znamená len dočasnú odchýlku. Vtedy mu to ešte také jasné nebolo.

Rád by zotrval ponorený do spomienok, posledné mesiace sa k nim vracal čoraz častejšie, no nateraz ich musel odsunúť. Vráti sa k nim, až keď vydá zopár dôležitých príkazov. S námahou vstal a odvliekol sa k starodávnej skrini.

Mal pocit, že vyhlásenie takých dôležitých vecí by mal urobiť v primeranom oblečení. Mníšska sutana mu nepripadala dostatočne slávnostná. chcelo to odev, v ktorom sa vždy cítil najlepšie, ktorý vystihoval jeho podstatu a symbolizoval úlohu, ktorá pred Vesnou stojí.

Albert itrich otvoril skriňu, načiahol sa do nej a s posvätnou úctou vytiahol starú uniformu dôstojníka Hlinkovej gardy.

II.

Damián kráčal po zasneženom kláštornom dvore. Vedel, čo znamená, že si ho Itrich predvolal na stretnutie do podzemnej krypty. Práve tam, v chlade a tme spočívala najväčšia vzácnosť kláštora a posvätný poklad organizácie V.S.S.N. Pri tejto relikvii prijímali najdôležitejšie rozhodnutia a hlavný veliteľ vydával najvážnejšie rozkazy.

Damián tušil, že ani dnes to nebude inak. Už piaty rok pracoval ako zástupca hlavného veliteľa V.S.S.N., dobre poznal Itrichove zvyky. Kedysi sa hrozného starca bál – a právom. Veď Itrich rozhodoval o jeho živote, riadil jeho osud. On sa ho ujal, keď Damiánova existencia visela na vlásku.

Damián bolo jeho rehoľné meno, no zžil sa s ním už natoľko, že nedokázal o sebe uvažovať ako o Vladimírovi Boleckom, čo bolo jeho pôvodné, civilné meno. Damiánom bol od pätnástich rokov, vtedy sa s tým menom stotožnil, vybral si ho podľa svätého patróna lekárov, najmä chirurgov.

Práve chirurgia, hladké rezanie a pílenie, ho od detstva fascinovala. Jeho otec pracoval ako chirurg v malom oravskom meste, kde sa Damián narodil. Keďže rodina bola silno veriaca, Damián si už ako malý osvojil ideál pomoci blížnym. Chcel ľuďom pomáhať, najradšej tak, ako im pomáhal otec – tým, že by do nich rezal alebo ich pílil. Páčila sa mu bolesť, nebol však obyčajný sadista – nevzrušovala ho sexuálne, ale nábožensky. Predstava trpiacich ľudí a trestajúceho Boha ho fascinovala. Nik netrpel zbytočne, ani Boh netrestal ľudí len tak, z rozmaru. Robil to z lásky k svojmu dielu, ľudia trpeli z Božej dobroty, aby sa zavŕšili veľké veci, aby sa uzavrel veľký kolobeh stvorenia, alfa a omega bytia.

Čím bol Damián starší, tým menej ho oslovovala medicína, a naopak – priťahovala teológia. Veda o ľudskom tele mu už pripadala obmedzená, úzkoprsá, nebol v nej priestor pre nič naozaj veľké a vznešené. Zato v teológii nachádzal všetko – fascinujúce obrazy stvorenia i ničenia, božské výšky aj démonické hĺbky, sugestívnosť i silu. Rozhodol sa, že bude blížnym pomáhať týmto spôsobom, stane sa teda kňazom.

Nemalou mierou k tomu prispela udalosť, ktorá narušila jeho normálny vývoj. Keď mal jedenásť rokov, na ľavom líci sa mu objavila biela škvrna. Onedlho nato pribudla druhá i tretia. Navzdory jeho zdeseniu fľaky rástli, zväčšovali sa, rozpínali, až sa zliali a pokryli celú polovicu tváre. Lekári boli bezmocní, hovorili, že ide o vitiligo – stratu zafarbenia, vyvolanú odumretím pigmentových buniek. Skúšali lieky aj rozličné gély, no nič nepomáhalo. Vraj sa s tým nedá nič robiť, bude sa musieť s kožným ochorením zmieriť.

Lenže ako sa mal chlapec stojaci na prahu puberty, na prahu veku, keď je výzor tým najdôležitejším, s niečím takým vyrovnať? Polovica tváre mu bielo žiarila, v kombinácii s blond vlasmi a modrými očami pôsobil strašidelne. Rovesníci sa mu vysmievali alebo sa ho báli, celkom ho vylúčili zo svojich kruhov. Žiadne dievča oňho ani nezakoplo, všetky pokusy o dvorenie sa skončili výsmechom.

Damián odvrhnutie niesol ťažko, no nezrútil sa, na to bol príliš silná osobnosť. Naopak, po čase si svoju odlišnosť vysvetlil tak, že ho označil sám Boh a určil mu cestu životom.

To Boh chcel, aby Damián svoj život zasvätil iba jemu. Tak sa aj stalo, chlapec zavrhol všetky ľudské i svetské radosti raz a navždy. Mal dostatočne silnú vôľu na také zásadné rozhodnutie. Chcel pomáhať blížnym, i keď ho odvrhli a vylúčili. V inej dobe by ho možno ukrižovali ako Ježiša. Napriek tomu túžil pomáhať, tak naozaj, ako pomáha Boh, ktorého nástrojom sa mal stať – svojim blížnym bude pomáhať, aj keby pri tom mali trpieť, aj keby do nich musel rezať alebo ich píliť. A preto o niekoľko rokov vstúpil do kolégia Spoločnosti Ježišovej – medzi jezuitov – a prijal rehoľné meno Damián podľa svätého patróna chirurgov.

V kolégiu sa jeho schopnosti rozvinuli naplno. Dvojročný noviciát, štúdium filozofie a teológie zvládol ako jeden z najnadanejších a najzbožnejších žiakov. Vďaka vynikajúcim výsledkom ho dokonca poslali na stáž do Ríma na pápežskú univerzitu Gregoriana. Nevynikal len umom, ale aj duchom.

Náročné duchovné cvičenia Ignáca z Loyly, zakladateľa rádu, ktoré boli postrachom pre ostatných novicov, absolvoval s nezvyčajnou chuťou a nasadením.

Cvičenia neraz trvali celý mesiac. Ich základom bola samota, dokonalá izolácia od vonkajšieho sveta a jeho záležitostí. Pre mnohých bola taká skúsenosť zdrvujúca, no Damián žil osamelo a v izolácii už dávno, samota preňho nepredstavovala žiadnu veľkú zmenu. S chuťou štyrikrát denne meditoval, vyvolával si pred vnútorným zrakom obrazy pekla, zatratenia, hriechu, posledného súdu, boj Ježišovej a Satanovej armády a ďalšie výjavy, ktoré mu predpisovali.

Presne podľa inštrukcií si ich vyvolával tak intenzívne, až ožívali. Preciťoval ich ako skutočný účastník, potil sa, sťažka dýchal, od hrôzy a vypätia upadal do mdlôb a opäť sa prebúdzal na krik mučených.

Niekedy pravidlá cvičení porušoval, nechcel byť len bezduchou hračkou, svoj imaginárny svet rozvíjal aj v tých smeroch, v ktorých to inštrukcie zakazovali. Namiesto toho, aby raz a navždy zatvoril brány Hádesu a otvoril sa novému životu, vstupoval do pekelných kruhov, zostupoval nimi ako Dante až k zmrznutému jadru pekla – do mesta Díta – a skúmal ho s rovnakou horlivosťou ako vznešené nebeské sféry.

Občas sa mu zdalo, že niečo z toho zmrznutého pekla v ňom zostalo, že si čosi z pekelných sfér priniesol naspäť do bežného sveta, pretože po absolvovaní cvičení sa v ňom prebudili rozličné zvláštne záľuby.

A práve tie boli napokon príčinou katastrofy. Po kňazskej vysviacke, pred treťou probáciou, ktorá by ukončila dlhoročné obdobie formácie, jeho duchovný veliteľ odhalil mládencovu slabosť. Obludnosť Damiánových chúťok bola taká veľká a natoľko zvrátená, že mu nepomohli ani vynikajúce študijné či teologické výsledky. Vylúčili ho z rádu, zbavili kňazstva a po rokoch probácie sa ocitol na ulici. Sľuboval, že sa svojich nerestí raz a navždy zbaví, že ich odvrhne, že len dočasne poblúdil, prosil o zľutovanie, nič nebolo preňho dôležitejšie, než vrátiť sa do rádu. Neprijali ho, rozhodnutie predstavených bolo definitívne. Jedinou milosťou, ktorú mu preukázali, bolo, že ho neudali polícii, ale všetky prehrešky ututlali. Nepochyboval, že to urobili predovšetkým pre zachovanie dobrej povesti rádu. Damiánov svet sa zrútil, nevedel, čo robiť, ani kam sa uchýliť.

Vtedy ho oslovila V.S.S.N. Mala členov všade, aj medzi jezuitami. Ktosi spomedzi nich ju musel upozorniť na nadaného mladíka, ktorý by mohol dobre a efektívne poslúžiť jej záujmom. Organizácia, našťastie, nebola taká úzkoprsá ako jezuitský rád. Tolerovala drobné ľudské prehrešky. Tolerovala aj prehrešky, ktoré už boli neľudské. Dôležité pre ňu bolo len to, aby boli všetci členovia fanaticky oddaní veci, jej vznešenému poslaniu. Všetko ostatné im Boh odpustí, ak poslúžia veľkej veci, očistia sa od všetkého ostatného, pri poslednom súde budú sedieť po Božej pravici ako všetci dobrí kresťania a pôjdu do neba. aj keby vykonali to, čoho sa dopúšťal Damián.

To všetko sa udialo pred vyše desiatimi rokmi. Damián sa čoskoro po prijatí osvedčil. pre Vesnu pracoval tvrdo, s ozajstným nadšením. Jeho silná vôľa, nadanie i horlivosť konečne našli uplatnenie.

Itrich to oceňoval, na odplatu vytvoril pre Damiánove záľuby vhodné podmienky. Neodsudzoval ho, aj keď sa za kresťanské mohli považovať len s privretím oboch očí alebo radšej s ich zaviazaním. tak to však chodilo, veď aj sám vodca, katolícky kňaz Andrej Hlinka mal podľa zlých jazykov aspoň dvanásť detí. Každý sa v niečom previnil proti katolíckemu kódexu, aj samotný Itrich. Napríklad, keď po vypuknutí povstania ako veliteľ pohotovostného oddielu Hlinkovej gardy organizoval a vykonával čistky, aby Slovenský štát zbavil nepriateľov.

Damián, napriek svojim nerestiam, znamenal pre organizáciu veľký prínos, bol oddaný ich veci, počúval každé Itrichovo slovo, stal sa jeho učeníkom. Aj vďaka lojálnosti postupoval v hierarchii Vesny čoraz vyššie. pred piatimi rokmi mu Itrich oznámil, že bude jeho zástupcom. potreboval Damiánov úskočný jezuitský mozog, aby mu pomohol pri naplánovaní veľkej operácie. Posledné desaťročia žil Itrich iba ňou. Nič iné pre neho nemalo význam.

Damián podrobne sledoval politickú klímu, tušil, že udalosti sa dali do pohybu. Keď po úzkom kamennom schodišti zostupoval do krypty, premkla ho predtucha veľkých činov.

Hneď ako špeciálnym kľúčom otvoril portál do svätyne organizácie, pochopil, že sa nemýlil.

Albert Itrich stál v strede krypty. Keď chcel do nej zostúpiť, používal súkromný výťah zo skriptória. Sám už urobil sotva zopár krokov, na dlhšie vzdialenosti sa vozil na invalidnom vozíku s vlastným motorom. Teraz stál vozík v kúte krypty, vedľa výťahu. Itrich ho tam odstavil a sám sa domotkal až do stredu krypty – táto chvíľa mu zrejme pripadala príliš slávnostná na to, aby ju prežíval posediačky na vozíku.

Aj jeho oblečenie tomu nasvedčovalo. Na starecké vychudnuté telo si navliekol čiernu dôstojnícku rovnošatu Hlinkovej gardy a zahalil sa do vlneného plášťa, ktorý bol súčasťou uniformy. Opásaný bol dôstojníckym opaskom, z ktorého visela dýka v čiernej pošve s pozláteným kovaním.

V krypte vládol chlad, starec vydychoval obláčiky pary, no nebolo mu zima. Hrialo ho vzrušenie z dejinnej chvíle.

Damián sklonil hlavu: „Pozdraven buď, Ježiš Kristus.“

„Naveky amen. Poď bližšie.“ Itrich mu vždy tykal. Damián by si k nemu nikdy nič podobné nedovolil.

Pristúpil bližšie, presne, ako si starec želal. Zablúdil pohľadom do zadnej časti krypty, kde na vyvýšenom podstavci spočívala ich relikvia. Aj keď ju videl už tisíckrát, neodolal, zakaždým, keď sem zostúpil, musel ju skontrolovať pohľadom.

„Myslím, že nastal čas,“ zaškrípal starcov hlas.

Damián pozrel Itrichovi do očí a prikývol: „Tiež mám ten pocit.“

„Nie pokoj som priniesol, ale meč. Prišiel som postaviť syna proti otcovi, dcéru proti matke, nevestu proti svokre. A vlastná rodina bude človeku nepriateľom,“ zacitoval Itrich Kristove slová z Matúšovho evanjelia.

„Amen.“

„Keď sme vstupovali do gardy, boli sme vysvätení za Kristových vojakov. Byť nasledovníkom Ježiša znamená občas rezať a rúbať ako meč.“

„Všetko je pripravené,“ povedal Damián. Chcel, aby sa to už konečne začalo. cítil, že konštelácia politických síl i rozličných okolností je v tejto chvíli priaznivá, všetko bolo správne zosúladené, no situácia sa mohla kedykoľvek zmeniť. Vyčkávať bolo riskantné.

„Ako je na tom Ikaros?“ opýtal sa Itrich. Damián vycítil, že stále váha.

„Je pripravený. Všetko, čo potrebujeme, má pod palcom.“

„On je najdôležitejším ohnivkom... Ak zlyhá, celá operácia stroskotá.“

„Nemusíte sa obávať, Ikaros nezlyhá. Tam, kde je, sa dostal len vďaka nám, našej podpore, vďačí nám za všetko. V poslednom čase stratil niektoré politické pozície, to je pravda. Ale iná cesta nebola, potrebovali sme získať dostatok zdrojov na operáciu. To, že sa mu zopár machinácií nepodarilo dobre utajiť a židácke médiá ich vyňuchali, nie je podstatné. Naši maďarskí spojenci ho zachránili, ich zásluhou je stále v parlamente. Teraz máme dosť zdrojov a on má v hrsti každého, koho potrebujeme. Mocensky napriek všetkému vzrástol, jeho politický život nás už nemusí zaujímať,“ Damián sa snažil rozptýliť starcove obavy.

Itrich pokýval hlavou, ešte raz všetko prehodnotil.

Potom sa rozhodol.

„V poriadku. Začni operáciu podľa plánu. Rozvrhni akcie tak, aby vyvrcholili najneskôr do budúcej jesene. Viac času nemáme. Chcem sa toho dožiť.“

Damiánovi zažiarili oči, srdce sa mu rozbúchalo od vzrušenia. Po dlhých rokoch plánovania a príprav to konečne vypukne.

„Rozumiem, okamžite vydám príkazy, usmerním finančné toky, skontaktujem sa s Ikarom.“

Itrich nepočúval. Ovládla ho zvláštna extáza. Otočil sa k vyvýšenému podstavcu, kde spočívala ťažká truhla so skleným vekom. Urobil k nej zopár šuchtavých krokov. S dojatím sa zadíval na zabalzamované telo Andreja Hlinku, ktoré tu ležalo od roku 1949, keď zmizlo z katakomb pod Dómom sv. Martina v Bratislave.

„Na stráž!“ vykríkol s pátosom a zodvihol pravicu na ľudácky pozdrav.

Damián cítil vzrušenie z toho, čo sa dialo. To nebolo dobre. Riadenie operácie si vyžadovalo pokoj, ľadový pokoj. Potreboval sa utíšiť, nadobudnúť rovnováhu. Najlepšie na to poslúži jedna z jeho záľub. Nevenoval sa jej príliš často, tak tri-štyri razy do roka. Ak chcel na zopár týždňov úplne ovládnuť svoje emócie, využil ju. Rozhodol sa pre ňu aj tentoraz.

Vrátil sa do svojej cely s modlitebňou, zavolal na špeciálne telefónne číslo a kódovou rečou povedal, o čo má záujem. Vedel, že kým vybavia jeho objednávku, ubehnú približne dve hodiny. Prešiel do modlitebne, zobliekol sa donaha, ľahol si na brucho pred dreveným krucifixom visiacim na stene, roztiahol ruky a zahĺbil sa do adorácie.

Postupne, pomaly, ním prenikal chlad a to bolo práve to, čo potreboval.

O dve hodiny sa ozvalo zaklopanie na dvere. Damián už čakal, oblečený do čiernej reverendy s bielym kolárikom pod hrdlom. Za dverami stáli dvaja policajti platení Vesnou. Podali mu čosi veľké zabalené do deky.

„Choďte v mene Božom,“ urobil znak kríža a zavrel dvere.

Preniesol balík do modlitebne a tam ho rozbalil.

V deke ležalo nahé telíčko asi päťročného chlapca. Nebol mŕtvy, Damián predsa nie je žiadne sadistické monštrum, jeho zvrátenosť je preduchovnená. Chlapček bol nadopovaný ketamínom, takže bude zopár hodín v bezvedomí.

Keď sa preberie, bude ho bolieť zadoček a možno dostane zápal pľúc, nič viac.

Silné podchladenie zneužívaného tela bolo totiž nevyhnutné, inak by si Damián neprišiel na svoje – pocit, že sa spája s mŕtvolou, mu pripomínal pominuteľnosť pozemského života. Policajti preto nechali chlapčeka nejaký čas na mraze.

Damián mu prešiel prstami po bruchu – príjemne chladilo. Cítil vzrušenie, ale žiadnu vášeň ani zažiadanosť. Také prízemné emócie by narúšali dokonalosť spojenia, o akú sa usiloval.

Premiestnil telíčko na modlitebný stolík pod krížom. Otočil ho na brucho a pohladil hladkú kožu na zadku. Z nevinného tela priam vyžarovala čistota, pôsobilo celkom asexuálne – a o to mu išlo. Keď už vybitie nízkych pudov, tak v čo najčistejšej a najnevinnejšej forme.

Damiánovi sa zo slabín vyvalila mrazivá láva, elektrizovala ho, ale nespalovala, s prízemnou vášňou nemala nič spoločné.

Vnikol do detského tela.

Takmer sa nehýbal, len držal, zbožne sa díval na kríž a nahlas odriekal šesťdesiaty žalm: „Bože, zavrhol si nás a roztrhol. Hneval si sa. Znova nás zjednoť! Zalomcoval si krajinou a rozštiepil ju. Zaceľ jej trhliny, lebo sa otriasa.“

III.

JESEŇ 2012

Michala Harvana neprekvapilo, keď sa dozvedel, že sedemročná Soňa Lokajová, oktorú sa staral odsmrti jej matky, je ťažko chorá. Malo by ho to šokovať, veď také čosi ho už raz postretlo, no naopak – práve preto zostal povypočutí si diagnózy celkom pokojný.

Zvykol si nato, že všetky ženy, ktoré miloval alebo knim aspoň čosi cítil, umierali predčasne. Tak ako jeho kamarátka Denisa Filová, jej sestra Mirka, Silvia Lokajová adokonca aj jeho matka Beáta Harvanová.

Nebolo to preňho nič nové, lenže vprípade malej Sone už bral takúto nepriazeň osobne. Neveril vžiadnu vyššiu moc, žiadneho Boha ani vosud, neveril vnič, čo by malo riadiť jeho život, okrem vlastnej vôle. Tak ho to naučil jeho mentor Peter Štarch. Lenže ten bol už tiež mŕtvy, on sám ho dal zavraždiť.

Toľko krutých náhod nebolo normálnych. Harvan vždy pozeral nasvet aj navlastné konanie cezmriežku vzorcov pravdepodobnosti. Väčšinou mal správny odhad, lenže nešťastia, čo postihovali ženy, ktoré si pripustil bližšie ktelu, niekoľkonásobne prevyšovali index akejkoľvek pravdepodobnosti.

Jednoducho to nebolo normálne. Harvan sa musel ovládnuť, aby nezačal veriť, že je to on, kto knim priťahuje nešťastie, alebo že jeho city znamenajú prekliatie. Možno, že každý, koho vpustil dosvojho sveta, komu udelil výsadu nazrieť zaoponu svojej zložitej mysle, bol odsúdený umrieť.

Lekári boli spočiatku optimistickí, ale Harvan sa nedal oklamať aani nachvíľu neuveril, že by Soňa mohla prežiť. Takto to vjeho živote nefungovalo. Všetky, ktoré miloval, umreli. Bodka.

ASoňu miloval zovšetkých najväčšmi. Netrápili ho žiadne otcovské pudy, ozaložení rodiny vážne premýšľal iba raz – ešte počas vysokoškolských štúdií. Vtedajšia láska smaliarkou Lenou sa však skončila jej neverou abolestivým rozchodom. Záležitosti ako rodina, deti či teplo rodinného kozuba neboli preňho. Dávno sa tak rozhodol arozhodnutie spečatil, keď svojmu vojakovi Vojtechovi Dracharovi prikázal navždy zmrzačiť soka, ktorý mu Lenu ukradol.

Aj zmalej Sone bol najprv neistý. Spoznali sa nazvrátenom pokuse orodinný výlet, ktorý zorganizovala jej matka Silvia. Bola to prostitútka, no vťažkých chvíľach Harvanovi pomohla, aaž jej vražda ho vytrhla zletargie, doktorej upadol poútoku Dominika Vokoša.

poSilviinej smrti sa Harvan rozhodol, že sa oSoňu postará. prirodzene, neadoptoval ju, veď nebol ženatý aani nevedel, čo by si svtedy šesťročným dievčaťom počal. Vybavil jej však skvelú náhradnú rodinu aprispieval veľkými sumami najej výchovu. Zamalou dochádzal čo najčastejšie, venoval jej všetok voľný čas, ktorý mu privýkone funkcie primátora zostával. Snažil sa, aby ho bolo čo najviac.

Spočiatku bral starostlivosť odievčatko ako obetu, ako záväzok, ktorý si nemohol dovoliť nesplniť. Soňa bola uzavretá, vôbec sním nekomunikovala. Možno preto si ju obľúbil. Presedeli vedľa seba celé hodiny, beztoho, aby jeden znich čosi povedal. Pravidelne ju vozil knajlepšiemu detskému psychoterapeutovi. Ten tvrdil, že malá prežíva ťažkú traumu, čo je ponásilnej smrti matky prirodzené. Obzvlášť, keď predniekoľkými rokmi opustil rodinu aj otec. Doktor naHarvana apeloval, aby sa snažil vypestovať vdieťati pocit stability aistoty. On si však nebol istý, či masový vrah dokáže vkrehkej detskej duši vyvolať takéto pocity. Napokon dospel knázoru, že áno.

Usiloval sa, ako vedel, kupoval Soni hračky, prejavoval city (tie si musel vduši prácne vyvolávať, pretože jeho prirodzeným stavom bola emocionálna prázdnota), pokúšal sa vytvárať pocity stability aistoty, presne ako odporúčal lekár. Vzhľadom naHarvanovo takmer nulové citové vybavenie to znamenalo pokus onemožné.

Hračky, ktoré nakupoval, boli buď chlapčenské, alebo určené preoveľa nižšiu či vyššiu vekovú kategóriu. Málokedy uhádol, chýbala mu akákoľvek vnímavosť prepotreby druhých, všetko, čo mal, bola vôľa. Tú teraz napínal doprasknutia, snažil sa, ako najlepšie vedel, no jeho úsilie bolo založené len nametóde pokusu aomylu.

Azda práve tým si Soňu získal – zdal sa jej smiešny.

Prichádzal zaňou takmer každý deň – popletený ujo spokrkvanou tvárou (tak nazývala jeho dve jazvy nalíci), ktorý jej nosil smiešne darčeky ahračky, aké ju nebavili.

Napäto ju pozoroval zakaždým, keď jej ich dával. Pokúšal sa vjej tvári apohyboch zachytiť záchvev, aspoň náznak toho, že tentoraz utrafil, že jej urobil radosť ahračka sa jej páči.

Časom sa ztoho stala hra. Keď sa jej zdal smutný achcela ho potešiť, poprijatí darčeka sa usmiala. Vtedy sa mu tvár rozjasnila, akoby vyhral vnejakej ťažkej súťaži. Nadruhý deň zvyčajne doniesol úplne rovnakú hračku ačakal, či ju znova poteší. Prideťoch bol skrátka úplne mimo.

Keď Soňa nemala dobrú náladu aneusmiala sa, Harvanovi poklesli plecia azavanul zneho chlad, ale aj tak prišiel nadruhý deň znova.

Obľúbila si ho aj preto, že ju nenútil rozprávať. Málokto sňou vydržal len tak sedieť, nevenovať sa nijakým dospeláckym záležitostiam, apritom nepovedať ani slovo. Ujo Havran, ako ho už odzačiatku naschvál volala, lebo sa mu pritom vždy zábavne zablyslo vočiach, tak vydržal sedieť celé hodiny. Nevyzeral sklamaný, akoby považoval zaprirodzené mlčky sedieť apozerať doprázdna.

Ich vzájomný vzťah sa zlepšoval, no Soňa začala chorľavieť. Mávala zvýšenú teplotu, bola bledá aslabá, nič ju nebavilo. Lekárka jej predpísala antibiotiká. Kým ich užívala, jej stav sa nezhoršoval, no keď prestala, teploty opäť stúpli apribudlo nechutenstvo. Zhnedých detských očí sa vytratila iskra, ktorá sa tam pomesiacoch trápenia konečne ukázala.

Lekárka Soni predpísala iné antibiotiká. Keď nezabrali ani tie, Harvan zobral malú nakompletné vyšetrenie nasúkromnú kliniku. Zaplatil zaň takmer celý mesačný primátorský plat. Peniaze neľutoval, zaplatil by, aj keby rôznymi nelegálnymi postupmi nezarábal každý mesiac desaťnásobok priznaného príjmu. Polovicu znelegálnych zdrojov odvádzal nadetskú onkológiu. Tento princíp si osvojil hneď ponástupe dofunkcie. Stále ho totiž strašili posledné chvíle Denisy Filovej. Sonina diagnóza potvrdila, že to bol predvídavý krok.

„Non-Hodgkinov syndróm, zrejme takzvaný B-bunkový typ,“ povedal mu lekár. „Je to rakovina lymfatického systému,“ doložil, keď sa mu Harvan nezdal informáciou dostatočne zasiahnutý. Rodinní príslušníci ipacientovi blízki zvyčajne vtakýchto chvíľach prejavili úžas, šok, smútok, čokoľvek. Chlapa stojaceho predním, akoby sa ortieľ netýkal. Hľadel naňho prázdnym ľadovým pohľadom – bezhnevu iľútosti.

„Prognóza?“ opýtal sa pochvíli.

„Prilymfómoch vovšeobecnosti dosť priaznivá. Priniektorých typoch je liečba úspešná až vosemdesiatich percentách. Vždy však závisí odpodtypu ochorenia, štádia, stupňa agresivity akonkrétneho pacienta. Musíme urobiť ďalšie testy,“ povedal lekár.

„Prečo už vjej veku? Prečo dieťa?“

„Povedali ste, že obaja starí rodičia zmatkinej strany umreli narakovinu.“

„Jej matka mi to raz naznačila.“

„Môže to mať genetický pôvod. Prilymfómoch je vplyv genetiky obyčajne malý, ale nedá sa vylúčiť. Môže vytvoriť vhodné podmienky, podhubie. Ak príde spúšťač, napríklad veľa stresu, spustí ochorenie. Býva to tak najmä udetí. Ak som vám dobre rozumel, Soňa vposledných mesiacoch prežila ťažké obdobie.“

„Otec rodinu opustil, matku zavraždili. Znamená to ťažké obdobie?“ spýtal sa Harvan sozáujmom.

Lekár bol zvyknutý nasarkazmus pacientov, ktorí sa práve dozvedeli zlé správy. Nevšímal si teda podobné poznámky, no natomto chlapovi mu niečo nesedelo. Až neskôr si uvedomil čo. Harvan sa pritej absurdnej otázke vôbec netváril tak ako ostatní, ktorí sa kcynizmu uchýlili zošoku azúfalstva. Harvan sa tváril, akoby ho to naozaj zaujímalo, akoby bol fakt zvedavý, či lekár pokladá stratu otca imatky začosi stresujúce. Harvan sa tváril, akoby odpoveď natakú, prenormálneho človeka samozrejmú otázku vôbec nepoznal.

Sedemročná Soňa vycítila vážnosť situácie. Bola naďalej uzavretá, ale jej pohľad sa zmenil. Vočiach mala strach. Dokonca aj Harvan postrehol tú zmenu.

Až predBratislavou sa Soňa konečne otočila kHarvanovi.