Start

Text © Marek Zákopčan 2013 

Cover design © Viera Fabianová 2013 

Slovak edition © 2013, 2013

(elektronická verzia) by Ikar 

ISBN 978-80-551-3490-1 

Keď sa nenávisť stane zbabelou, 

vyjde do spoločnosti a zmení si meno 

na spravodlivosť. 

Publilius Syrus  

Prológ 

Pekelný oheň 

Horné Uhorsko, 1404 

Upália ma. Vedela to s ťaživou istotou. „Tíško, upokoj sa, slniečko,“ hladkala po vlasoch svoju šesťmesačnú dcéru. Nebola si však celkom istá, či tie slová nepatria zároveň aj jej samej.  

V drevenej chalupe na čistine uprostred lesa plápolal oheň a osvetľoval aj zohrieval staručký príbytok. Zariadenie bolo veľmi skromné. Jediná miestnosť slúžila ako kuchyňa i spálňa. Oproti vchodu stáli police so všakovakými fľaštičkami, sušenými bylinkami a ošúchanými nádobami. Napravo od dverí stálo chatrné lôžko, o ktoré sa matka delila so svojím dieťatkom. Na náprotivnej strane bol kozub, nad ním visel kotlík a uprostred miestnosti trónil okrúhly stôl s troma nohami.  

Z diaľky sa približovala kakofónia hlasov, z horiacich fakieľ stúpal dym. Najmenej dvadsať ľudí náhlivo kráčalo hore čistinou. Dariou prebehlo poznanie neodvratnosti osudu. Nebála sa o seba, smrť totiž brala ako prirodzené vyvrcholenie života. Viac ju zraňovala predstava, že môžu ublížiť jej dcére. Nevinnému, čistému dieťaťu! Prečo by Zaira mala pykať za cudzie hriechy? Aj ona si predsa zaslúži raz spoznať pocit slobody pri východe slnka, vôňu jarných kvetov, silu prírody, lásku milovaného muža… Daria sa hnevala sama na seba, že nepredvídala sled udalostí a nepočúvla Dorisine rady. Teraz už bolo na útek neskoro. Radšej sa im postaví zoči – voči. Nič, zlé nevykonala a útekom by iba potvrdila chýry, ktoré o nej kolujú. Bude čeliť osudu so vztýčenou hlavou, s hrdosťou, ktorú zdedila po svojich nebojácnych predkoch. Bola presvedčená, že by na ňu boli pyšní. Pri tej myšlienke jej vystúpili slzy do očí, ale premohla sa. Musí byť silná, nemôže dať najavo slabosť. Neurobí hanbu predkom tým, že prejaví strach. Na to si ich príliš vážila a ďakovala im za vnútornú silu, ktorú teraz tak veľmi potrebovala. Potichu sa pomodlila. Nie za svoju dušu, ale za život svojej dcéry.  

Dieťa prestalo plakať a to upokojilo aj ju. Približovali sa. Nebude trvať dlho, kým vyjdú z lesa a ocitnú sa pred chalupou. Poslednýkrát sa rozhliadla dookola. Tu vyrástla, spoznala krásy života a tu sa naplní aj jej osud. Zrakom prebehla po nespočetných fľaštičkách a usmiala sa pri spomienke, s akou láskou ich spolu s matkou napĺňali odvarmi a tinktúrami, ktoré samy pripravovali z liečivých bylín. Dúfala, že aj Zaira spozná ich moc a tajomstvá rodinných receptov.  

Už zreteľne rozoznala slová, ktoré k nej doliehali z úst blížiacej sa masy. Vyzrela cez okno, skupina rozhnevaných dedinčanov sa blížila vyzbrojená fakľami, vidlami a kosákmi. Niektorí muži niesli na pleciach noše s drevom. Bolo jej jasné, čo bude nasledovať, a premohla ju ozajstná hrôza. Roztriasla sa na celom tele. Takto to nemalo skončiť, nie! Pozrela na spiacu Zairu, priskočila k nej a zobrala ju do náručia.  

Rýchlo s ňou vybehla von a utekala k húštine na okraji lesa, niekoľko desiatok metrov odtiaľ. Odhrnula husté krovie, pričom jej konáriky na predlaktí zanechali tenké krvavé stopy. Za nimi sa roztvoril malý úkryt. Pritisla tvár k dcérkinmu telíčku, hladkala ju a šepkala slová na rozlúčku. Rozplakala sa. Srdce jej krvácalo, keď jej narýchlo dávala bozk na čelo. Potom položila dieťa na chladnú zem. Siahla si rukou na krk a pretiahla si cez hlavu šnúru s príveskom v tvare polmesiaca. Položila ju na Zairino telíčko a rukou urobila nad dievčatkom znak kríža. Vstala, posledný raz sa zadívala na dcéru a vrátila sa pred chalupu.  

Vedela, že sa ocitla pred koncom svojej životnej púte. Z dymu horiacich fakieľ sa rozkašľala. 

„Tam je!“ vykríkol ktosi.  

Hlasy sa zmenili na zmes pokrikov a neutíchajúceho revu. Dav spomalil, akoby všetkých prekvapilo, že žena, na ktorú poľujú, stojí pred nimi. Ľudia zastali a hľadeli na ňu ako na zjavenie.  

Hrdo zdvihla hlavu. „Čo odo mňa chcete? Prečo ste sem prišli?“ opýtala sa nebojácne. 

„Lebo si bosorka!“ kričali na ňu dedinčania. V niektorých hlasoch zaznieval strach. Počuli mnoho o výčinoch čarodejníc, obávali sa prekliatia.  

„A čo tak zrazu! Rýchlo ste zabudli, koľkým som zachránila život!“ povedala trpko. Pozrela na nízkeho, zavalitého muža na kraji zhromaždenia. „Nepomohla som ti, Viktor, keď ťa trápil žalúdok? A čo ty, Jaško? Kto pomohol tvojej žene pri pôrode?“ Oslovení muži sklopili oči. „Len si spomeňte, ako ste prosíkali, keď niekomu z vašich blízkych sedela smrť na jazyku! Modlikali ste, nariekali, sľubovali modré z neba, len aby som pomohla! A žiadala som od vás niekedy za to niečo? Nikdy! A teraz tu stojíte s kosami a chcete ma vyhnať!“  

„Dosť!“ zvolal zrazu niekto uprostred davu. Ľudia sa ako na povel rozostúpili a odhalili muža v čiernom habite a s fakľou v ruke. „Stačilo!“  

Keď ho Daria videla, pohŕdavo sa zasmiala. „Ctihodný otec Lothar! Rada vás, vidím!“ Sama sa čudovala, ako znie jej hlas, lebo vnútro sa jej neovládateľne chvelo. Neprekvapilo ju však, že tohto človeka vidí uprostred prostoduchých dedinčanov. Vedela, že nepotrvá dlho, kým na ňu zaútočí z dôvodu vlastnej zbabelosti. Bol nebezpečný, pod maskou zbožného kňaza sa skrýval zákerný, naničhodný človek. Dobre vedela, že na stoličný súd priviedol podplatených svedkov, aby vypovedali proti nej a označili ju cajchom bosorky.  

„Je načase, aby sa náš kraj očistil od tvojej skazenej duše! Dlho sme znášali tvoju prítomnosť, ale čaša trpezlivosti pretiekla. Z moci svätej cirkvi nedopustím, aby si naďalej ovládala týchto úbohých kresťanov a zneužívala ich dobrotu!“  

„Kto koho využíva?!“ ohradila sa prudko. „Povedzte, kam sa podeli peniaze, ktoré ste vyzbierali na opravu kostola? A kam sa stratila kováčova dcéra?“ 

Dariina posledná otázka vyvolala v dave šum. Každý vedel, že Marica chodievala k otcovi Lotharovi na výklad Biblie. Jedného dňa však náhle zmizla a nik o nej nepočul už dva mesiace.  

„Ako sa opovažuješ? Za svoje podlé obvinenia sa budeš škvariť v pekle, čarodejnica! Postavte hranicu!“ zahrmel na chlapov.  

Muži poslúchli jeho výzvu. Do zeme zatĺkli hrubý kôl a okolo neho porozkladali brvná, ktoré priniesli na pleciach. Kým stavali hranicu, Daria si šúchala ramená a modlila sa, aby Zaira nezaplakala.  

Lothar k nej podišiel a zdrapil ju za ruku. „Poď, nečistá! Tvoja smrť nech je výstrahou pre všetky spupné bosorky v tomto kraji! Nikto sa nebude priečiť Božej vôli!“  

Pozrela sa mu do očí a videla v nich víťazstvo. Uškrnul sa. Naplo ju na vracanie. Sotil ju k hranici a prikázal, aby ju priviazali ku kolu. Urobili to muži, ktorých nepoznala. Nebránila sa. Hlavne, že Zaira je v bezpečí… Nebála sa, čo sa s ňou neskôr stane. Dorisa sa o ňu postará, sľúbila jej to. Daria tušila, že skôr alebo neskôr jej Lothar pod nejakou zámienkou vezme život. S Dorisou vymysleli plán, ako zachrániť aspoň Zairu. Keď sa Dariin osud naplní, zájde k úkrytu a ujme sa malej.  

Povraz, ktorým mala pripútané ruky, sa jej zadrel do kože. Ale jediné, čo vnímala, bol Lotharov pohľad. 

„Preklínam ťa, ty darebák! Nech ťa postihne večný nepokoj!“ 

„Počujete ju?“ zvrieskol kňaz. „Chce ma pobosorovať! Je to jasný dôkaz o jej vine!“ 

Pristúpil k hranici a zasyčal, aby to počula len ona: „Ľutujem ťa, Daria, ale musíš zomrieť. Predstavuješ pre mňa priveľké nebezpečenstvo.“ Svetlo z fakle dodávalo jeho očiam diabolský nádych. „A kam si podela tvoju dcéru?“ Neodpovedala. Uškrnul sa. „Spí v chalupe, však? Povedz jej zbohom!“  

Odstúpil a priložil fakľu k spodnému brvnu. Okamžite vzplanulo a oheň sa lenivo začal šíriť ďalej. Zopár žien zhíklo a odvrátilo tvár od strašného divadla.  

„Podpáľte dom!“ zakričal Lothar.  

„Nie!“ zvýskla Daria a snažila sa dostať z pevného zovretia povrazov. Myseľ jej zastrela vidina blížiaceho sa konca, no zachovala si aspoň toľko rozvahy, aby svojím správaním rozbesnený dav presvedčila, že dcéra je v chalupe. Radšej nech si myslia, že zhorela, akoby mala po matkinom skone skončiť v nejakom špinavom sirotinci a vyrastať s biľagom potomka upálenej čarodejnice.  

„Počujete? Podpáľte ho! Po bosorke tu nesmie zostať ani stopy!“ vykrikoval kňaz. Keď videl, že žiaden z mužov sa k tomu nemá, vytrhol fakľu prvému skraja a sám ju hodil na strechu chalupy.  

„Nie, prestaňte! Zastavte ho, prosím! Vari nevidíte, že vás nahuckal na smrteľný hriech?! Je to luhár a vrah! Zahaste oheň!“ kričala Daria, ale praskot plameňov jej slová takmer prehlušil. Páliace jazyky jej olizovali nohy a horúčava zaslepovala zrak. Ostrá pálivá bolesť ju pripravovala o zmysly. Dym jej vnikal do pľúc a zadúšal ju. Kašľala, kričala, ale ľudia odvracali tváre. 

Oheň zachvátil celú strechu, netrvalo dlho a prepadla sa.  

Lothar spamäti odriekal úryvky z Biblie a dav mlčal, ohromený strašným divadlom.  

Posledné slovo, ktoré Daria vyriekla pred svojou ukrutnou smrťou, bolo meno jej milovanej dcéry… 

* * *

Plamene ohlodávali už len zvyšky chalupy, keď sa z lesa vynoril pustovník a vyjavene hľadel na obraz, ktorý sa mu naskytol. Čudoval sa, prečo nepribehli ľudia z dediny a nezačali oheň hasiť. Keď zbadal dohasínajúcu hranicu, došlo mu, čo sa tu odohralo, a zamrazilo ho. Chcel sa otočiť a odísť z tohto prekliateho miesta, ale zazdalo sa mu, že počuje detský plač. 

Pre istotu vykročil k spálenisku, kde kedysi boli dvere do chalupy, teraz tam ležali už iba kúsky obhoreného dreva. Medzi tmavými popolavými troskami, našťastie, nevidel ľudské telá. Opustil spálenisko a opäť začul ten zvuk. Pokrútil hlavou, mal pocit, že plač prichádza z kríkov. Podišiel bližšie, kľakol si na kolená a rukou opatrne rozhrnul haluze. Zháčil sa. Na zemi ticho mrnkalo dieťa! Vybral ho z krovia a nežne sa mu prihováral. Dieťa stíchlo a zvedavo si ho obzeralo. Zatrepotalo rúčkami a našpúlilo ústočká.  

Pustovník s najdúchom zamieril do lesa. Obzrel sa na hranicu, stislo mu srdce, tá upálená žena bola istotne matka ukrytého dieťaťa.  

Postará sa oňho. Podľa všetkého zachránil dieťa čarodejnice. Vedel o polorozpadnutej chyži asi dve hodiny chôdze odtiaľ. 

Nakoniec mu trvalo čosi vyše troch hodín, kým došiel s dieťaťom v náručí k domcu. Predral sa strmým chodníkom obrasteným trávou a kríkmi až k vchodu a zastal. Chýbajúce dvere ponúkali pohľad do štvorcovej miestnosti. Dlážka bola zarastená burinou, hmýril sa v nej hmyz a zapáchali zvieracie výkaly. Vedľa bola ešte jedna maličká kutica. Zdala sa čistejšia, aj keď tmavšia. V izbičke ležal slamený matrac, zaiste príbytok kadejakej hávede. Nechcel, aby dieťatku čokoľvek ublížilo, hoci najväčšmi mu ublížili ľudia, čo mu upálili matku. Zachvátila ho neha. Sadol si na chladnú zem a pomalými pohybmi najdúcha vyzliekol. Dieťa sa rozplakalo. „Ach, ty si dievčatko!“ zvolal prekvapene pustovník. „Ako sa asi voláš?“ usmial sa na malú. Vtom niečo dunivo spadlo na zem. Vzácny polmesiac zavesený na obyčajnej šnúrke. Ukryl ho do vrecka.  

„Budem ťa volať Lenora. A sľubujem, že ťa ochránim pred každou zlobou.“ Zasmial sa. „Máme podobné osudy. Obaja sme odsúdení na pomoc iných. Ty však na rozdiel odo mňa ani netušíš, do akého pekla si sa dostala. Nedopustím, aby ti ktokoľvek ublížil. Prisahám, ako že ma volajú Pútnik…“ 

PRVÁ ČASŤ 

Prvá kapitola 

Rozlúčka so životom 

September 1423 

Keby mal nebohý vojvoda Lékavický možnosť vidieť to množstvo smútiacich, potešilo by ho to. Ako pána si ho cenili vazali aj poddaní. Jeho príbuzní ho poznali ako štedrého a láskavého muža, ochotného položiť život za panovníka, krajinu a posvätné ideály. Sám kráľ Žigmund ho považoval za múdreho radcu a odvážneho rytiera. Nepriatelia Uhorska v ňom zas videli skúseného veliteľa a obávaného protivníka. 

Mikuláš z Lékavíc umrel v päťdesiatich troch rokoch na horúčku, ktorej pôvod ostával záhadou. Nebolo síce ničím nezvyčajným, že táto pliaga zachvátila bezbranného človeka, lenže vojvoda prekypoval zdravím a silou. Panstvom Lékavických aj priľahlými dedinami sa ticho šírili dohady o náhlom skone lénneho pána, no chýry sa vynárali pri takmer každej tragickej udalosti v niektorej zo šľachtických rodín.  

Vojvodovo telo bolo vystavené v Kaplnke sv. Alžbety, ktorá bola súčasťou hradu. Nachádzala sa v juhozápadnom nároží a svojou osou smerovala na východ. Nad vchodom mala do kameňa vytesaný nápis Benedictus locus, čiže Miesto požehnané. Kaplnka bola vysoká a horizontálne rozdelená na dve podlažia. Horná časť bola vyhradená pre šľachtu a urodzených hostí, v dolnej sa zdržiavali vojaci a služobníctvo. Na západnej stene visela pozlátená drapéria ako pozadie hlavného oltára. Od neho viedla k východu ulička rámovaná drevenými lavicami.  

Vojvoda, odetý v prepychovom odeve, spočíval pred oltárom v dubovej rakve, okovanej zlatom a striebrom. Na poslednú cestu ho starostlivo obliekli. Na spodnú ľanovú košeľu mu navliekli bielu vrchnú, ktorá bola kratšia a zdobená. Zakrýval ju tmavozelený dolomán s dlhými úzkymi rukávmi, od pása nadol sa rozširoval. Oblečenie dopĺňal plášť – mentieka bez rukávov, so širokým golierom – podšitý kožušinou. Vpredu na prsiach bol prichytený drahocennými sponami a reťazami. Na nohách mal natiahnuté priliehavé nohavice a obuté črievice siahajúce po členky. Hlavu mu pokrývala krátka plstená čiapka. Ruky mal prekrížené, držal v nich malý, drahokamami vykladaný kríž.  

Adrian si utrel z líca zablúdenú slzu a poobzeral sa po prítomných v kaplnke. Mali sklonené hlavy a počúvali zádušnú omšu nitrianskeho biskupa Hynka. Lothar, miestny duchovný, stál obďaleč. Vojvoda bol vážený človek, a preto aj jeho odchod na druhý svet musel, mať úroveň. Otec Lothar pokorne prepustil svoje miesto biskupovi, aby vyprevadil lénneho pána na jeho poslednej ceste.  

Adrian nepočúval biskupove slová. Smútok za otcom mu zastrel dušu. Aj jeho súrodenci boli zlomení žiaľom. Kristián s manželkou Annou sedeli po jeho pravici a Elena po jeho ľavom boku. Ich matka sedela na kraji pri uličke a dôstojne znášala súcitné pohľady nielen obyvateľov Lékavického hradu a priľahlých dedín, ale aj pánov susedného Sokolova a Zárečia.  

„Toľko ľudí sa prišlo rozlúčiť...“ zašepkala Elena. „Vôbec ich nepoznám.“ 

„Neskôr ti ich predstavím,“ odvetil Adrian stíšeným hlasom. Ani on však nepoznal každého, nielen pre rozľahlosť Dvora, ako nazývali majetky Lékavických, ale aj pre skutočnosť, že všetci traja ako potomkovia aristokratov vyrastali mimo domova. Najstaršieho Kristiána si vzal pod ochranné krídla knieža Tranický, jeden z kráľovských komorníkov, zdržujúci sa prevažne na Budínskom hrade, Adrian dospel v muža u poľského grófa Kaliszského, príbuzného z otcovej strany, a Elena odišla na výchovu do klariského kláštora v Blatnom Potoku. Vrátila sa len pred niekoľkými dňami.  

Biskup Hynko sa chcel predviesť v čo najlepšom svetle, omša bola dlhá a plná trýznivých slov. Trúchliaci len ťažko potláčali zívanie a nervózne sa mrvili.  

Napokon zazneli posledné slová a nastal čas uložiť vojvodu do rodinnej hrobky. Kristián s Lotharovou pomocou zavrel truhlu a niekoľko mužov ju nadvihlo a odnieslo do krypty.  

Elena si oprela hlavu o bratovo plece a tíško vzdychla. Adrian ju pohladil.  

Keď bolo po všetkom a trúchliaci v kaplnke čakali, kým rodina Lékavických vyjde von ako prvá, od vchodu sa rozľahol krik.  

„Prekliaty podliak...! Vzal si ho diabol! Diabol ho vzal k, sebe do pekla!“ Akýsi žobrák s dlhými strapatými vlasmi opretý o pokrivenú bakuľu prstom pichal do vzduchu. Zo špinavej tváre sa nedalo uhádnuť, koľko má asi rokov. Oblečenie, čo mal na sebe, držalo pokope len Božou vôľou. „Dorisine slová sa naplnili! Nik ho nezachránil! Budete sa zodpovedať...!“  

„Okamžite ho odtiaľto vyveďte!“ nariadila rázne vojvodkyňa. Niekoľko členov hradnej stráže priskočilo k neznámemu pomätencovi a ťahali ho preč.  

Vzpieral sa, dokonca začal niečo vykrikovať v akomsi neznámom jazyku. Vojaci na okamih zdreveneli, rýchlo sa však spamätali a odvliekli ho preč. 

„Taká ohavnosť,“ zasyčala Mariela a napravila si smútočný čepiec. „Neúcta voči môjmu nebohému manželovi aj k nám, pozostalým!“ 

„Vojaci sa už o toho naničhodníka postarajú, milosťpani,“ tíšil ju otec Lothar. „Dostane, čo si zaslúži. Neznepokojujte sa.“ 

„Ďakujem, otče. Ale ak sa nemýlim, bolo vašou povinnosťou zabezpečiť dôstojný priebeh obradu,“ neodpustila si štipľavú poznámku.  

Kňaz sa zamračil. „Prijmite moje ospravedlnenie, no poznáte toho šialeného chlapa...“ 

„Nie, nepoznám,“ prerušila ho. „Ja sa totiž, na rozdiel od iných, nestýkam s ľuďmi podobného charakteru.“  

Lothar sa zamračil, ale múdrejšie bolo držať jazyk za zubami a nepriečiť sa hradnej panej. 

„Poďme,“ nariadil potichu príbuzným Kristián a vyšiel z kaplnky. Pred kostolom čakali koče, niektoré prepychové, iné menej. Pozornosť priťahoval predovšetkým bohato zdobený povoz ťahaný šiestimi plnokrvníkmi. Bol čierny ako noc, po krajoch sa tiahli zlaté ornamenty a na dverách sa skvel erb význačného rodu – na modrom podklade vynikal doľava obrátený strieborný lev a okolo štítu bol ovinutý červený drak.  

Jeho majiteľ sa vzápätí zjavil pri Lékavických a nenápadne zakašľal.  

„Pán gróf,“ vydýchla Mariela prekvapene. Podľa etikety ho síce nemala osloviť prvá, no veľmoži si ju vážili nielen ako manželku ich priateľa, ale aj ako múdru a rozhodnú ženu, takže jej prepáčili oveľa viac než iným šľachtičným. 

„Ruky bozkávam, milostivá pani,“ pozdravil smútočný hosť. „Prepáčte, že som prišiel neskoro, ale po ceste som musel vybaviť zopár neodkladných záležitostí.“  

Kráľovský notár, gróf Andreas de Richental, vzbudzoval úctu i strach. Vyše meter osemdesiat vysoký, zavalitej postavy a s ostrou bradou vyvolával v ľuďoch rešpekt. „Vojvodovo úmrtie je hlbokou ranou pre celé kráľovstvo. Bol skutočne odvážnym rytierom a jeho pomoc pri zveľaďovaní a ochrane koruny je nepopierateľná.“ 

Mariela skromne prikývla a čipkovanou vreckovkou si utrela slzu v kútiku oka.  

„Ceníme si vašu prítomnosť, pán gróf,“ povedal Kristián. 

„To je najmenej, čo som mohol urobiť. Váš nebohý otec bol mojím priateľom, vždy som si ho veľmi vážil. Keby kráľ nebol zaneprázdnený, som si istý, že by sa s ním prišiel rozlúčiť osobne.“ 

„Je mi ľúto, že ste sa stali svedkom toho potupného výstupu,“ riekla Mariela. 

„Kto bol ten starec? Jeho slová nehovorili o jasnom ume.“ 

„Neviem, nemám potuchy, čo ho viedlo k takým ohavným nádavkam a hnevu.“ 

„Povesť pána vojvodu neohrozia nijaké útoky,“ chlácholil Marielu notár.  

„Otec zakaždým vravel, že česť a vernosť sú dve najdôležitejšie zásady, ktoré dal Boh šľachticom do vienka,“ prehovoril Adrian. „Môžem vás ubezpečiť, že budeme pokračovať v jeho odkaze.“ 

„To rád počujem. Kráľa vaše odhodlanie nasledovať otcov príklad určite poteší.“ Gróf sa na chvíľu odmlčal, pohrúžený do spomienok na nebohého vojvodu. Potom povedal: „Prišiel som sem aj z moci svojho úradu.“ 

„Sme vám k službám,“ uistil ho Kristián. 

„Vlastne vám chcem odovzdať prepotrebné dokumenty. Ako notár jeho veličenstva vám prinášam listiny, potvrdzujúce váš nárok na pozostalosť po vojvodovi.“ 

„Takéto záležitosti nebudeme predsa preberať na verejnosti,“ spamätala sa Mariela a pokynula grófovi, aby nasadol do koča. „Budeme radi, keď nás poctíte svojou prítomnosťou na hrade. Dám vám pripraviť najlepšie komnaty. Nestáva sa často, že môžeme privítať takú významnú návštevu.“ 

Nebola to pravda a de Richental to vedel. Napriek tomu mu dobre padlo počuť zaliečavé slová. Blahosklonne privolil. 

 * * *

Gréta zadychčane kráčala pomedzi vysoké stromy. Utrela si z čela kropaje potu, ale nepomohlo to. Musela zastať a na chvíľu si oddýchnuť. Už to nebolo ďaleko, ale mala svoje roky, ich ťarchu pocítila zakaždým, keď sa rozhodla zájsť za priateľmi. V batôžku prehodenom cez plece niesla jedlo. Vedela, že ho nemajú nazvyš. Počasie z predošlých dní sa, našťastie, umúdrilo. Bála sa totiž, že by musela ísť po vlhkej a klzkej zemi. 

Služobníctvo sa na pohrebe hradného pána nezúčastnilo. Všetci usilovne pripravovali komnaty a pohostenie na kar pre hostí, ktorí prišli zďaleka a rozhodli sa pobudnúť nejaký čas na Dvore. Gréta využila chaos a nenápadne sa vytratila. Nebude preč dlho, vráti sa skôr, než si niekto všimne jej neprítomnosť. 

Cieľ svojej cesty mala na dohľad. Stará chalupa stála na miernej vyvýšenine. Viedol k nej rokmi vyšliapaný chodník. 

Hlasno zabúchala na dvere, ale bez odpovede. Potlačila ich a vošla dnu. Uprostred miestnosti sedel na stoličke starý muž, hlava mu spočívala na ruke natiahnutej na stole. Gréta sa usmiala. Ticho k nemu podišla a zľahka ho poklepala po pleci. Prebudil sa, takmer vyskočil, no keď ju zbadal, upokojil sa.  

„Nerada ťa budím.“ 

„To je v poriadku.“ Vstal a objal ju. „Posaď sa.“ 

„Prepáč, že som neprišla skôr, ale vojvodkyňa nás zahrnula toľkou prácou, že nik zo služobníctva nevedel, kde mu hlava stojí.“ 

„To nič. Som rád, že si si našla čas.“ Smutne pokýval hlavou. „Vojvodovou smrťou utrpel tento kraj veľkú stratu.“ 

„Hej. Našťastie zanechal dvoch zdravých, silných synov. Aspoň sa nemusíme obávať o osud panstva.“ 

„Myslíš, že mladý Kristián bude dôstojným nástupcom?“ opýtal sa starec trochu pochybovačne. 

Pokrčila plecami. „Neprináleží mi súdiť panské záležitosti. Pre mňa je najdôležitejšie mať kam hlavu skloniť a dožiť čas, čo mi zostáva.“ 

„Nehovor tak,“ zahriakol ju nežne. „Som si istý, že Pán Boh ti dopraje ešte veľa-preveľa rokov.“ 

Usmiala sa, no vzápätí zvážnela. „Ale ak chceš odpoveď na tvoju otázku... Len medzi nami... Myslím, že mladý pán Adrian by mohol Lékaviciam priniesť viac úžitku.“ 

„Ak, samozrejme, jeho matka pustí opraty z ruky,“ povedal starec zamyslene. 

„Pochybujem, že by sa jej synovia vzpriečili a opovážili ju poslať preč z domu. Na to má príliš veľkú moc. A kde je Lenora?“ nadhodila Gréta. „Zase sa niekde túla?“ 

„Veď, ju poznáš,“ ožil starec. „Nik ju neudrží medzi štyrmi stenami. Na to je príliš slobodomyseľná. Ale som rád, že je to tak.“ 

„Mám tu niečo, čo vás oboch poteší,“ usmiala sa Gréta a podala mu batôžtek. Vytiahol z neho peceň chleba, čerstvý ovčí syr, zeleninu…  

„Nikdy neviem, ako sa ti poďakovať,“ vyriekol ticho. 

Chytila ho za ruku. „Nemusíš mi ďakovať. Pomáham vám, pretože mi na vás záleží. To predsa vieš už dávno.“ Pozorne sa naňho zahľadela. „Zdáš sa mi dnes nejaký smutný. Deje sa niečo?“ 

Vzdychol si. „Trápi ma, ako žijeme. Takto to už ďalej ísť nemôže, Lenora si zaslúži niečo lepšie. Odvtedy, čo som ju našiel, ubehlo veľa rokov...“ 

„Rozumiem ti, ale… Čo ak nie je pripravená na život medzi ľuďmi? V tomto prostredí strávila celé detstvo, dospela tu… čo ak sa nebude chcieť vzdať doterajšieho spôsobu života? A ako to chceš vlastne zmeniť?“ 

„Možno by si mi mohla pomôcť. Keby si na ňu spočiatku dohliadla, veľmi by si jej to uľahčila. Nenašlo by sa pre ňu nejaké miesto na panstve, v tvojej blízkosti? Mohla by robiť čokoľvek.“ 

Gréta sa zamyslela. „Pani Mariela nerada prijíma nových ľudí. Ale keby som Lenoru predstavila ako svoju neter a tvrdila, že som nútená prichýliť ju, azda by dovolila, aby zostala na hrade.“ 

„Skvelé!“ povedal starec, ale neznelo to veľmi nadšene. 

Usmiala sa. „Nie si rád, že odíde, však?“ 

Pokrútil hlavou. „Strávili sme tu spolu celý jej život. Bude mi chýbať.“ 

„Bude ťa predsa navštevovať.“ 

„Viem, ale to už nebude ono.“ 

„Urobím, čo, bude v mojich silách, aby bola spokojná.“ 

„Po ničom inom netúžim. No dobre vieš, že musíme byť opatrní,“ stíšil hlas. 

Prikývla. „Neboj sa. Na také niečo sa nedá zabudnúť.“ 

Chvíľu sa ešte zhovárali o menej závažných veciach. „Pobozkaj za mňa Lenoru,“ povedala Gréta a zdvihla sa na odchod. „Mrzí ma, že som ju nestretla. Možno nabudúce.“ 

„Príď čo najskôr. Vieš, že si tu vždy vítaná.“ 

„Viem. Ďakujem,“ stisla mu na rozlúčku ruku a pomalým krokom sa pobrala späť na hrad. 

* * * 

Kráľovský notár sedel pri večeri na čestnom mieste za vrchstolom na vyvýšenom pódiu. Cti sedieť pri tomto stole sa dostalo aj niekoľkým najbližším susedom a významným rytierom. Ostatní hostia sedeli roztrúsení v rozľahlej sieni. Večera bola bohatá – kapún na cesnaku, makrela na octe, teľacie a králičie mäso, krémový nákyp, dusený hrášok a košíčky z lístkového cesta plnené krémom s orechovou príchuťou.  

„Musím zložiť poklonu vášmu kuchárovi. Skutočne sa prekonal,“ nešetril chválou de Richental, keď zapil výdatné jedlo studeným pivom.  

„Som rada, že vám chutilo,“ odvetila Mariela skromne.  

Pred večerou notár odovzdal rodine listiny s kráľovskou pečaťou. Potvrdzovali právo honosiť sa vojvodským titulom a užívať zdedené majetky. Na oplátku podarovali kráľovi tri najlepšie kone z preslávených lékavických stajní. Adriana tento krok škrel, zdedil totiž po otcovi lásku ku koňom a každého z desiatok krásavcov poznal ako vlastnú dlaň. Dúfal, že sa o jeho obľúbencov budú v kráľovských stajniach dobre starať.  

„Ako sa vodí veličenstvu?“ nadhodil Kristián.  

De Richental zmeravel. Bola to nevinná otázka, ale ukrývalo sa v nej mnoho nástrah. Voči Žigmundovi už od jeho korunovácie rástol odpor zo strany uhorskej šľachty, pretože ho považovali za uchvatiteľa trónu a nazývali ho Kráľ cudzinec. Dlhé roky musel na uhorskom tróne odrážať pokusy o zosadenie. V roku 1401 ho vzbúrení baróni dokonca na čas uväznili. Notár často dostával otázky týkajúce sa panovníka a zakaždým musel uplatniť svoje diplomatické schopnosti, aby ho vykreslil v priaznivom svetle a aby neposkytol jeho neprajníkom dôvod na rebéliu. Rodina Lékavických si však vždy pokladala za povinnosť zachovať vernosť korune, nech, už bolo ovzdušie v krajine akékoľvek. Nadobudol dojem, že môže hrať s otvorenými kartami.  

Smutne sa usmial. „Hlava štátu nemá právo prejaviť emócie, hoci ho stále sužujú starosti. Iste, vám nemusím vysvetľovať jeho postavenie v Čechách. Je to zamotaná situácia. Niekedy sa sám seba pýtam, či z nej vôbec jestvuje nejaké východisko.“ 

Kristián chápavo prikývol. „Žigmund sa tak ľahko nevzdá. Nielenže by stratil tvár, ale navyše by sa zriekol nároku na český trón.“ 

„Keď umrel jeho brat Václav, tamojší ľud ostro vystúpil proti nášmu kráľovi. Husitské hnutie má v Čechách veľkú podporu a je len otázkou času, kedy oheň vzbury prenikne za hranice.“ 

„Mali by, sme sa obávať nepríjemností?“ opýtala sa Mariela zamračene.  

„Urodzená pani, žijeme v neľahkej dobe. Dnes si človek nemôže byť istý ničím okrem toho, že jeho čas na tomto svete sa nepretržite kráti.“ 

Vojvodkyňa si jeho vyhýbavú odpoveď vysvetlila ako nepriame pritakanie. Lékavice boli dobre opevnené a v prípade ohrozenia by vydržali aj dlhé obliehanie, ale obávala sa, že nemajú dostatočný počet vojakov, nehovoriac o nechránených dedinách na okolí.  

„Naše vojská čoskoro prestanú prehrávať a Žigmund nastúpi na cestu víťaza, uvidíte,“ vyhlásil Adrian. „Som o tom presvedčený.“ 

„Súhlasím s bratom,“ pridal sa Kristián. „Husiti majú z pekla šťastie, ale nič, netrvá večne. Príde deň, keď sa od nich šťastena odvráti a budú pykať za svoje hriechy!“ 

„Modlím sa k Bohu, aby to tak bolo,“ zopäl notár ruky. „Hoci nerád, musím priznať, že najväčšou a najlepšou zbraňou našich protivníkov je ich viera. Pamätajte si, šípy, meče aj katapulty sú nič v, porovnaní s, tým, čo robí zo zbabelca hrdinu – s vierou.“ 

„Chcete tým povedať, že kráľ nie je dosť zbožný?“ 

„To vôbec nie!“ zvolal de Richental. „Vzbúrenci sú však presvedčení, že bojujú v mene Boha, a neočakávajú nič menej, len konečné víťazstvo. Druhá vec je, že sú znamenite vyzbrojení a môžu sa pochváliť aj účinnou taktikou boja.“ 

„Ja si skôr myslím, že ich ženú hnev a túžba po odplate,“ poznamenal Adrian. „Je verejným tajomstvom, že Žigmund zaručil Jánovi Husovi na kostnickom koncile bezpečnosť, ale napokon nezabránil jeho odsúdeniu a upáleniu.“ 

„Celková situácia je nesmierne zložitá,“ odvetil notár vyhýbavo.  

„Aspoňže nás už dlhší čas neohrozujú Turci,“ vzdychla Mariela.  

„Máte pravdu. Boje s nevercami uhorské vojská značne vyčerpali. Našťastie stále trvá päťročný mier.“ 

Stíchli, zabratí do úvah o ťažkom rozpoložení. Ticho prelomila hradná pani, keď sa zdvihla s ospravedlnením, že toho bolo na ňu veľa. Odobrala sa do svojich komnát, aby v súkromí znovu oplakala manželov odchod.  

Ani hostia a osadenstvo hradu dlho neponocovali.Vojvodov skon nebol vhodnou príležitosťou na dlhé rozhovory. Z úcty k zosnulému sa hrad onedlho ponoril do tmavého ticha.  

To však neznamenalo, že všetci spali.  

De Richental potichu otvoril dvere a nazrel do chodby ponorenej do tmy. Zdalo sa mu, že priestor medzi kamennými múrmi je užší ako za denného svetla. Chvíľu načúval, a keď nadobudol istotu, že hrad spí spánkom nevinných, zatvoril za sebou a zakrádal sa ku schodom pre služobníctvo. Nechcel riskovať, že ho niekto uvidí. Nočný výlet by vysvetlil ťažko.  

Najhoršie bolo čakanie, kým život na hrade utíchne. Niekoľko hodín si v hlave zdokonaľoval plán, ktorý ho priviedol do Lékavíc. Vojvodova smrť mu poskytla dokonalé krytie, nik nemohol spochybniť jeho návštevu hradu.  

Z niekoľkých pobytov na hrade už vedel, kde sa nachádza zbrojnica. Zostúpil na prízemie. Najťažšie bolo prejsť nepozorovane hlavnou sálou, v ktorej sa podávala večera. Vedel, že slúžky upratovali a odnášali zvyšky pohostenia ešte dlho do noci. V miestnosti horeli len dve fakle, rozľahlý priestor sa takmer celý kúpal v temnote. Pritisnutý k stene rýchlo a nečujne prešiel na opačnú stranu a vydal sa dlhou chodbou až na jej koniec.  

Keď prišiel k zamknutým dverám, rukou šmátral po ľavej stene, až nahmatal vystupujúci kameň a na jeho hrane položený kľúč. Vsunul ho do zámky a odomkol. Dvere pri otváraní vŕzgali. Nervózne zasipel. Rýchlo vošiel dnu.  

Spod kabáta vytiahol malý svietnik a kresadlo. Zapálil sviečku a svetlo slabého plameňa oblizlo chladný kov zbraní.  

Hodnú chvíľu tupo civel na stovky mečov, sekier, dýk, palcátov, kopijí, diel a delových gúľ, lukov a šípov... Zalial ho pot. Čas sa neúprosne krátil, a ak sa mu čo najskôr nepodarí nájsť to, po, čo prišiel, ktovie, kedy sa mu naskytne ďalšia príležitosť.  

Obával sa, že bude musieť do tejto záležitosti zatiahnuť niekoho, kto má do zbrojnice voľnejší prístup. 

Niekoho z hradu. 

Druhá kapitola

Tvrdý pád

Vten deň už odrána prudko pršalo. Voda stekala zkopcov dodoliny, zanechávajúc zasebou nové jarky. Cezťažké tmavé mračná len nesmelo prenikali chabé slnečné lúče.

Lenore však lejak neprekážal. Milovala dážď, tešila sa, keď jej chladivé kvapky dopadali natelo. Roztiahla ruky avítala prúdy vody celou svojou bytosťou. Cítila sa súčasťou niečoho, čo nevedela pomenovať, niečoho silnejšieho než ona arada sa podriadila tej sile. Presedela celé hodiny pririeke vblízkosti chalupy asledovala, ako kvapky bičujú jej hladinu avytvárajú vzďaľujúce sa kruhy. Zaujímalo ju všetko, čo súviselo sprírodou.

Keby ju niekto zazrel, pomyslel by si, že vidízjavenie. Vlasy jej siahali až popás, mali nezvyčajnú farbu, ryšavú hrivu zdobiloniekoľko plavých prameňov. Oblečené mala jednoduché šaty zplátna,nohy bosé ako divožienka. Pútnik ju niekedy sláskou nazýval Dieťa prírody.

Zdalo sa, že dážď ustal, ale čoskoro sa znovu rozpršalo. Zahľadela sa doúdolia. Stromy sa týčili dovýšky ako ruky žobráka prosiace oalmužnu. Zbehla dolu krieke, ktorá sa kľukatila vúdolí. Voda šumela. Lenora si sadla nazem, hoci bola mokrá astudená oddažďa. Naklonila sa apozrela sa nasvoj odraz. Prúd vody ho krivil, ale napriek tomu rozoznala tvár, ktorú by mnohí označili za, krásnu. Tmavomodré, takmer fialové oči zvýrazňovali dlhé mihalnice, plné líca venčilidlhé vlasy. Pútnik jej vždy vravel, že je najkrajším stvorením, aké kedy nasvojich potulkách stretol. Dotkla sa hladiny aobraz sa rozplynul.

Pomaly sa stmievalo. Vstala akráčala domov. Zrakom blúdila porastlinách akvetoch rastúcich popri chodníčku. Poznala ich všetky podľa názvu aj podľa toho, či pomáhali pribolestiach žalúdka, alebo prizáchvate kašľa. Nevedela, kde sa vnej vzala schopnosť rozpoznať ich účinky. Pútnik jej smyknutím pleca odvetil, že ju asi zdedila popredkoch. Prezradil jej, čo sa udialo vtú osudnú noc, ale odvtedy sa nato nevypytovala zobavy, že pravda by bola príliš bolestná. Možno to bolo zbabelé, ale nechcela vystúpiť zjej bezpečného ohraničeného sveta.

Keď vkročila dochalupy, otčim práve kládol nastôl otlčené drevené taniere. Príprava jedla, spočívala výlučne naňom.

Usmial sa atuho ju vyobjímal. „Kde si bola tak dlho?“

„Pririeke.“

„Vtomto počasí? Mohla si prechladnúť,“ povedal, hoci dobre vedel, že Lenora bola iba zriedkakedy chorá. Mala tuhý koreň. „Ale prišla si práve včas. Ochvíľu budeme večerať.“ Starec ju mal rád, akoby Lenora bola zjeho krvi. Vychovával ju ako skutočný otec adával jej toľko lásky, koľkej bol schopný. Vždy sa pokúšal vštepovať jej iba to najlepšie adúfal, že znej vyrastie žena, ako sa patrí. Bol by rád, keby sa častejšie stretávala aj sinými ľuďmi, nielen sním,Grétou aniekoľkými dedinčanmi. Dospela, časom by si mala založiť vlastnú rodinu.

Podal jej kus diviny. Spoďakovaním sa pustila dojedenia. Často ani nebola hladná, ale vždy zjedla všetko, čo otčim pripravil. Vedela, koľko námahy ho stojí, aby mali každý deň dostatok jedla. Vážila si to anechcela ho sklamať.

Starec sa zahľadel natmavé mraky. „Toto ešte zďaleka nič nie je,“ podotkol. „Onedlho sa spustí poriadna búrka.“

„Mám rada búrku,“ prehovorila Lenora splnými ústami. „Vtedy je všetko také… také… neopísateľné.“

„Dúfam, že rýchlo prehrmí,“ zašomral atiež sa pustil, do, jedla.

Keď dovečerali, Pútnik si utrel mastné ruky jednoducho donohavíc, ale Lenora sa opäť vybrala krieke, aby sa umyla. Pútnik sa jej často smial, že odtoľkej vody sa jej koža onedlho celkom rozmočí. Dievčina však dbala osvoju čistotu. Každý tvor vlese sa predsa oseba stará, tak prečo by sa oseba nemal starať človek?

* * *

Vojvodkyňa stála priokne azachmúrene sa dívala napostupujúcu čierňavu. Neznášala dážď. Anajmä počas noci, keď narážal dookien. Prilejavici nemohla spať anasledujúci deň ju zakaždým neznesiteľne bolela hlava. Zavolala naslúžku. Keď pribehla, prikázala jej, aby zakúrila. Veľmi tým dievku nepotešila, lebo to znamenalo ísť podrevo, ktoré skladovali vkomore susediacej sizbami služobníctva. Nebolo to blízko, ale želanie vojvodkyne je posvätné. Vzoprieť sa pani Mariele alebo neposlúchnuť jej rozkaz sa naDvorě považovalo buď zaveľkú odvahu, alebo začíre bláznovstvo. Viac než rešpekt poháňal služobníctvo strach ztrestu. Niektorí zasvätenci tvrdili, že Mariela sa vyžíva, keď spôsobuje bolesť svojim slúžkam.

„Ale ti, to trvalo,“ oborila sa naDoru, keď sa vrátila sdebničkou dreva. Slúžka zašomrala nejakú výhovorku azohla sa kukozubu, aby založila oheň. „Nevieš, kde je môj syn Adrian?“

„Nie, milosťpani.“

Mariela si namosúrene vzdychla, vtomto hrade nikto nič nevie! Slúžke prikázala, aby odišla.

Pomaly sa schyľovalo kvečeri. Vojvodkyňa si dala záležať, aby vždy vyzerala čo najdokonalejšie. Osvoj výzor sa starala takmer srovnakou húževnatosťou ako odomácnosť. Jej vlasy si stále uchovávali pôvodný odtieň. Vysokou, pekne zaoblenou postavou vyvolávala závisť urovesníčok, ktoré poniekoľkých pôrodoch aznedbanlivosti osvoj zovňajšok vyzerali staro anevábne.

Smútoční hostia odišli preddvomi dňami,život nahrade pomaly nadobúdal zvyčajné kontúry. Prekvapilo ju, že najkratšie sa zdržal kráľovský notár, ale mal veľa povinností, ktoré si vyžadovali jeho prítomnosť vBudíne.

„Dobrý večer,“ pozdravila privstupe do, sály. Miesto zavrchstolom obsadil Kristián, tým naznačil, že vzáležitostiach rodiny bude už rozhodovať on. Tehotná Anna sedela pojeho ľavici. Mariela si sadla posynovej pravej strane.

Manželia sa oniečom potichu zhovárali, ale keď Mariela vošla, stíchli.

„Je mi ľúto, že som vás vyrušila vdebate. Pokojne pokračujte, kde ste prestali.“

Anna sa začervenala. Určite sa zhovárali onej! Hoci sa knej nevesta správala úctivo, zajej zdvorilosťou sa dal vybadať chlad. Nech sa ksebe správali akokoľvek úslužne, ich vzťah sa nedal označiť ako úprimný. Anna sa asi nazdávala, že keď sa vydá zaKristiána, stane sa paňou vdome. Ako sa len mýlila! Mariela by zanič nasvete neodovzdala svoje žezlo! Auž vôbec by ho neprenechala takej bezvýznamnej chudere, ako je Anna! Doich vznešenej rodiny ju prijali len preveno, inak by sa naDvorě nesmela ani ukázať.

„Nešlo, onič dôležité, mama,“ odvetil Kristián.

„Kde je Elena?“ spýtala sa.

„Tu som,“ ozvalo sa spoza jej chrbta. „Prepáčte, že idem neskoro. Obliekanie mi trvalo dlhšie, než som predpokladala. Ale ako vidím, ani Adrian tu ešte nie je.“ Sadla si oproti Anne amilo sa naňu usmiala. Mala ju rada, aj keď jej švagriná zavše pripadala tajomná.

„Váš brat si zrejme namýšľa, že preňho vtomto dome neplatia nijaké pravidlá. Videl ho dnes niekto zvás?“

Vten deň oňom skutočne nikto nič nevedel. Nebolo to nič nezvyčajné. Vlastne tomu boli aj trochu radi. Aspoň zamestnal matkinu myseľ anerozoberala nikoho znich.

„Nebudeme naňho čakať,“ vyhlásila Mariela atrikrát zatlieskala. Krátko nato sa zjavila služobná ahradná pani jej prikázala, aby začali nosiť nastôl.

Povečeri sa Anna zdvihla. „Ospravedlňte ma, prosím, ale necítim sa dobre. Pôjdem si ľahnúť. Dobrú noc.“ Nenápadne sa pozrela namanžela aodišla.

„Pripadá mi neduživá,“ prehodila Mariela nespokojne. „Potrebuje viac pohybu. Celé dni sedí doma.“

„Nezabúdajte, že čaká dieťa. Musí oddychovať,“ bránil si ženu Kristián.

„To je pravda, ale preto sa nemusí zanedbávať.“

Kristián matke neprotirečil, vedel, že by to nemalo žiadny význam. Vojvodkyňa musela, mať zakaždým posledné slovo.

„Elena,“ oslovila dcéru, „zajtra pôjdeme zaotcom Lotharom. Odovzdáme mu poživeň prechudobných.“

„Áno, mama.“ Tá správa dievčinu ani trochu nepotešila. Zakaždým, keď sa stretla sotcom Lotharom, pýtal sa jej, kedy bude, mať česť sobášiť ju. Ako mu mala vysvetliť, že nemá najmenšiu chuť spojiť sa snejakým mužom iba preto, že sa to odnej očakáva? Chce zažiť lásku, oakej hudú potulní igrici!

Bude sa musieť dostatočne obrniť, aby zvládla zajtrajšiu návštevu dediny. Nadruhej strane, aspoň naniekoľko hodín opustí chladné hradné múry.

Ochvíľu vstala aj ona aladným krokom sa pobrala dosvojej komnaty. Kým zavrela dvere, počula, ako sa matka sťažuje Kristiánovi naAdriana. Usmiala sa. Ešteže on má rozum…

* * *

Anna vošla dosvojej komnaty anamrzene sa posadila naposteľ sbaldachýnom. Mala svokry plné zuby. Áno, je paňou Dvora, ale dáva to najavo tým najhorším spôsobom! Veľa žien by najej mieste už dávno stratilo trpezlivosť, slabšie povahy by možno aj zutekali, lenže ona príliš ľúbila svojho manžela. On bol jej jedinou útechou vtomto smutnom dome. Keď predčasom prišla napanstvo Lékavických, nečakala, že nájde oporu vovlastnom manželovi. Skutočná láska kžene bola všľachtických zväzkoch skôr výnimkou než pravidlom. Zrejme sa narodila podšťastnou hviezdou.

Sama sa prezliekla donočného úboru aľahla si. Nerada žiadala opomoc tunajšie služobníctvo, pretože všetci dojedného boli spriahnutí, dobrovoľne či nasilu, sMarielou. Donášali jej každučkú chybičku, ktorej sa dopustila, každú bezvýznamnú novinku aAnna by bola nerada, keby sa onej šírili nahrade reči.

Zakrátko vošiel doizby Kristián. Sťažkým povzdychom si sadol nastoličku azačal si vyzúvať čižmy.

„Ako sa skončil rozhovor stvojou matkou?“ opýtala sa Anna napäto.

Uškrnul sa. „Ako zvyčajne. Vypočul som si dlhú prednášku oskazenosti obyvateľov Lékavíc, navšetko som prikyvoval apotom som odišiel.“

„Nemusíš to robiť,“ namietla ticho. „Môžeme odtiaľto odísť…“ Anna priniesla domanželstva veľký majetok aokrem toho mali zásluhou zosnulého vojvodu dobré zázemie aj nakráľovskom dvore.

„Viem,“ pozrel naňu. „Ale dedičstvo pootcovi,“ urobil rukou široký oblúk, „bude raz patriť nášmu synovi aja ho chcem, čo možno najviac zväčšiť azveľadiť.“

Anna ho chápala az, celej duše podporovala, no nepáčilo sa jej, že sa preto správa kmatke tak podriadene. Aj ona si želala, aby sa jej syn, ich syn, stal vdospelosti pánom všetkých usadlostí, niekedy si však priala, aby jej muž objavil vsebe aspoň štipku Adrianovej slobodomyseľnosti.

„Nevieš, či matka uvažuje nadutiahnutím sa doniektorého zoženských kláštorov?“

Kristián naňu začudovane pozrel. „Otom silne pochybujem. Aja sám jej to určite nenavrhnem. Prežila tu väčšinu života. Budem rešpektovať jej vôľu.“

Pretože sa jej bojíš. „Adrian sa ešte nevrátil?“ spýtala sa, aby zvrtla reč.

„Nie.“

Nezdalo sa, že by mal Kristián náladu čokoľvek rozoberať. Napriek tomu sa neodobral dosvojich komnát. Prezliekol sa aľahol si dopostele. Anna sa knemu otočila apohladila ho poramene. Slová boli zbytočné.

* * *

Gabriel Sokolický mal obavy ozdravý rozum svojho najlepšieho priateľa.

Adrian si nevšímal výčiny počasia, jazdil naSatanovi, tátošovi čiernom ako sadza, akoby zem nešľahali prúdy dažďa. Gabriel ho varoval, aby spomalil, pretože terén bol priveľmi členitý, ale Adrian ho nepočúval. Zdalo sa, že sa pustil dopretekov svetrom, ktorý zavýjal aroznášal kvapky dažďa. Keď vraník odfrkoval penu, spomalil. Obzrel sa, Gabriel sa už kamsi vyparil. Pravdepodobne sa vrátil dostajní atam naňho počká.

Hlavu mal plnú rozporuplných myšlienok. Donedávna bral život ako hru, nikdy sa nekončiacu zábavu. Napanstve, kde slúžil ako páža, bolo hojnosti viac než dosť, anetýkala sa len jedla či pitia. Gróf Kaliszský bol známy nespútanosťou aroztopašnosťou. Adriana nikdy neobmedzoval, dožičil mu, počom práve túžil, či už to bol nový meč, alebo povoľná žena. Keď dospel, panstvo sa zabávalo naich súťažení, kto znich zvedie viac žien. Gróf našiel vmladom mužovi zdatného súpera ato, kto zosúboja napokon vyšiel víťazne, ostávalo tajomstvom. Až otcova smrť zmenila Adrianov pohľad nasvet auž sa krotil vosvojich výčinoch. Gróf Kaliszský bol síce vetroplach, ale vyznačoval sa úctou kpravde acti. Inak to ani nemohlo byť, veď bol dlhoročným priateľom vojvodu. Otcov odchod naonen svet znamenal preAdriana ťažký úder, ponávratě domov sa rozhodol, že bude robiť česť svojmu menu aotcovmu odkazu.