Start

Jo Nesbø

RØDSTRUPE

Copyright © 2000 Jo Nesbø

Translation © 2008 Jozef Zelizňák

Jacket design © 2008 by 3H creative studio

Slovak edition © 2008, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3538-0

Postupne však nazbieral odvahu, preletel k nemu, aby zobákom vybral tŕň ruže, čo prenikol do čela Ukrižovaného.

Keď to však vykonal, kvapka krvi Ukrižovaného dopadla vtáčikovi na hruď. Rýchlo sa rozšírila, roztiekla a všetko krehké perie sfarbila do červena.

Ukrižovaný však pohol perami a zašepkal:

– Za svoju milosrdnosť si získal to, o čo sa tvoj rod usiloval od stvorenia sveta.

Selma Lagerlöfová

Legendy o Kristovi

Prvá časť / ZEM

1/ Mýtna stanica pri Alnabru

1. november 1999

Harryho zorné pole preťal sivý vták. Harry zaťukal prstom na volant. Toto je pomalý čas. Niekto včera o pomalom čase hovoril v televízii. Pomalý čas. Ako Štedrý večer chvíľu predtým, než sa rozbalia darčeky. Alebo chvíľa v elektrickom kresle tesne pred zapnutím prúdu.

Zaklopal silnejšie.

Stáli na otvorenom priestranstve, kúsok od mýtnej stanice na diaľnici pri Osle. Ellen pridala na rádiu hlasitosť. Reportér s pátosom v hlase oznamoval:

„Lietadlo pristálo pred päťdesiatimi minútami a presne o 6.38 americký prezident položil nohu na nórsku pôdu. Privítali ho predstavitelia Jevnakerského okresu. V Osle máme krásny jesenný deň, čo celému stretnutiu vytvára typicky nórsky rámec. Ešte raz si vypočujme, čo prezident pred polhodinou povedal novinárom.“

Opakovali to už po tretí raz. Harry si opäť predstavil, ako sa vykrikujúci novinári tlačia k zátarasám. Muži v sivých oblekoch na druhej strane sa ani veľmi neusilujú nevyzerať ako agenti tajnej služby. Pohľadom skúmajú dav, po dvanásty raz skontrolujú, či im slúchadlo pevne sedí v uchu, opäť skúmajú dav, napravia si slnečné okuliare, skúmajú dav, na chvíľu sa im pohľad zastaví na fotografovi, ktorého objektív je trochu pridlhý, skúmajú ďalej, po trinásty raz si skontrolujú slúchadlo v uchu.

Niekto povedal po anglicky vitajte, na okamih nastalo ticho a v mikrofóne to zachrapčalo.

„First let me say I´m delighted to be here...“ začal po štvrtý raz prezident širokou americkou angličtinou.

„Niekde som čítal, že mu známy americký psychológ diagnostikoval disociatívnu poruchu, takzvanú MPD,“ začala Ellen.

„MPD?“

„Mnohonásobnú poruchu osobnosti. Jekyll a Hyde. Pri vôbec prvej diagnóze tejto choroby nejaký psychológ tvrdil, že prvé ja pacienta vôbec netuší, že druhé ja, sexuálny netvor, s dotyčnými ženami spáva. Preto ho ani štátny žalobca nemohol obviniť z krivej prísahy.“

„Ježiši,“ zagúľal Harry očami a pohľad uprel na helikoptéru, čo im krúžila nad hlavou.

V rádiu sa hlas s nórskym prízvukom spýtal:

„Pán prezident, toto je pre vás prvá návšteva Nórska v úlohe prezidenta. Aké sú vaše pocity?“

Ticho.

„Som veľmi rád, že som sem mohol prísť. A za ešte dôležitejší pokladám fakt, že sa tu môžu stretnúť lídri štátu Izrael a palestínskeho ľudu. Kľúčom k...“

„Pán prezident, pamätáte si niečo z vašej prvej návštevy v Nórsku?“

„Samozrejme. V dnešných rozhovoroch by sme...“

„Pán prezident, aký je význam Osla a Nórska pre svetový mier?“

„Nórsko hrá dôležitú úlohu.“

Hlas bez nórskeho prízvuku:

„Pán, prezident, aké sú podľa vás reálne ciele týchto rozhovorov?“

Prenos sa prerušil a ozval sa hlas zo štúdia:

„Ako ste si mohli sami vypočuť, prezident ocenil úlohu Nórska pri... hm, v záujme mieru na Blízkom východe. Práve v týchto chvíľach je americký prezident na ceste do...“

Harry si vzdychol a vypol rádio. „Ellen, povieš mi, čo sa s touto krajinou deje?“

Mykla plecom.

„Bod 27 prešli,“ zapraskala vysielačka.

Pozrel sa na ňu.

„Všetci sú pripravení?“ Prikývla.

„Takže o chvíľu ideme na to,“ povedal. Zagúľala očami. Odkedy sprievod vyrazil z letiska Gardermoen, povedal to už po piaty raz. Z miesta, kde stáli, mali výhľad na prázdnu diaľnicu vlniacu sa od mýtnej stanice smerom k Trosterudu a Furusetu. Modrý maják na streche sa ticho točil. Harry stiahol okno, vystrčil ruku a odstránil suchý list, čo sa im zachytil za stieračom.

„Červienka,“ ukázala Ellen prstom. „Takto neskoro na jeseň ju často neuvidíš.“

„Kde?“

„Tam. Na búdke.“

Harry sa predklonil a vyzrel cez predné sklo.

„Aha? Tak toto je červienka?“

„Áno. Ale ty by si asi nerozoznal červienku od drozda, však?“

„Asi nie.“ Harry prižmúril oči. Kazí sa mu zrak?

„Červienka je zriedkavý vták.“ Ellen odkrútila uzáver termosky.

„O tom nepochybujem.“

„Deväťdesiat percent z nich tiahne na zimu na juh, len zopár červienok zariskuje a akože zostane tu.“

„Oni tu zostávajú akože?“

Vtedy opäť zachrapčalo rádio:

„Post 62 hlavnému stanu. Dvesto metrov pred odbočkou na Lørenskog stojí pri ceste neznáme auto.“

Z hlavného stanu sa bergenským dialektom ozval hlboký hlas:

„Okamih, 62. Kontrolujeme to.“

Ticho.

„Prešli ste toalety?“ spýtal sa Harry a kývol hlavou k čerpacej stanici Esso.

„Áno. Na pumpe nie sú nijakí klienti ani zamestnanci. S výnimkou šéfa, ktorého sme zavreli v jeho kancelárii.“

„Búdky?“

„Skontrolované. Pohoda, Harry, odfajkli sme všetky miesta, ktoré sme mali. Tie vtáky, čo sa rozhodnú zostať, jednoducho stavia všetko na miernu zimu, chápeš? Môže im to vyjsť, ale ak sa mýlili, zomrú. Možno rozmýšľaš, prečo nejdú na istotu. Nie sú tie vtáky, čo tu zostali, jednoducho len lenivé?“

Harry sa pozrel do zrkadla a na oboch stranách železničného nadjazdu si všimol strážcov oblečených v čiernom, s prilbou a samopalom MP5 zaveseným na krku. Aj na takúto vzdialenosť z nich sálalo napätie.

„Pointa je v tom, že ak príde mierna zima, môžu si vybrať najlepšie miesta na hniezdenie skôr, než sa ostatní vrátia domov,“ vysvetľovala Ellen, zároveň sa pokúšajúc natlačiť termosku do preplneného priečinka pre spolujazdca. „To je kalkulované riziko, chápeš? Možno ti bude supergeniálne, no môžeš sa aj totálne strápniť. Staviť alebo nestaviť. Ak stavíš všetko, môže sa stať, že jedného dňa zmrznutý padneš z konára a rozmrazíš sa až na jar. Ak budeš zbabelý, možno si po návrate nezatrtkáš. Takýmto dilemám musíme neustále čeliť aj my.“

„Máš nepriestrelnú vestu, však?“ prerušil ju Harry.

Ellen neodpovedala, hľadela na diaľnicu a až po chvíli pomaly pohla hlavou.

„Máš ju, alebo nemáš?“

Namiesto odpovede sa zľahka udrela päsťou o hruď.

„Ľahká?“

Prikývla.

„Do riti, Ellen! Dal som príkaz použiť nepriestrelnú vestu, nie túto vestičku pre Mickey Mousa.“

„Vieš, čo tu používajú Američania?“

„Budem hádať. Ľahké?“

„Presne tak.“

„A vieš, na čo seriem?“

„Budem hádať. Na Američanov?“

„Presne tak.“

Usmiala sa. Aj Harrymu trhalo kútikmi úst. V rádiu zachrapčalo.

„Hlavný stan postu 62. Američania hovoria, že pri odbočke na Lørenskog parkuje ich auto.“

„Post 62. Rozumel.“

„Tam to máš.“ Harry podráždene buchol päsťou do volantu. „Nulová komunikácia, americká tajná služba si robí všetko na vlastnú päsť. Čo tam to auto hľadá bez toho, aby sme o tom vedeli? Ha?“

„Kontroluje, či si robíme svoju robotu.“

„Podľa ich inštrukcií.“

„Ty aspoň ako-tak môžeš rozhodovať, takže sa prestaň sťažovať,“ odsekla. „A prestaň bubnovať po volante.“

Harryho prsty poslušne zmizli z volantu. Usmiala sa. Zhlboka a dlho vydychoval.

„No, no, no.“

Prstami nahmatal služobný revolver Smith & Wesson, kaliber 38 so šiestimi guľkami. V opasku mal ešte dva zásobníky, každý na šesť výstrelov. Potľapkával revolver a uvažoval nad tým, že v súčasnosti v podstate nemá oprávnenie nosiť zbraň. Možno mu naozaj slabne zrak, inak by po štyridsaťhodinovom kurze streleckú skúšku v zime urobil. Medzi policajtmi to síce nebolo nič výnimočné, no Harrymu sa to stalo po prvý raz. Ani trochu sa mu to nepáčilo. Samozrejme, stačí sa jednoducho prihlásiť na ďalší termín, veľa kolegov potrebovalo na zloženie skúšky aj štyri, päť pokusov, Harry to však z nejakého dôvodu jednostaj odsúval.

Chrapot. „Bod 28 – prešli.“

„To bol predposledný bod v policajnom okrsku Romerike,“ konštatoval Harry. „Ďalší bod je Karihaugen, a potom sú už naši.“

„Prečo to nemôžeme robiť tak ako kedysi a namiesto hlúpych čísel jednoducho nehovoríme, kde sa sprievod nachádza?“ posťažovala si Ellen.

„Hádaj.“

Odpovedali si naraz: „Američania!“ A usmiali sa.

„Bod 29 – prešli.“

Pozrel sa na hodinky.

„Fajn. Takže ich tu máme o tri minúty. Vysielačku som prepol na frekvenciu policajného okrsku Osla. Urob poslednú kontrolu.“

V rádiu to pískalo, Ellen sa so zavretými očami sústreďovala na všetky hlásenia, ktoré postupne prichádzali. Zavesila mikrofón. „Všetci na mieste a pripravení.“

„Ďakujem. Daj si prilbu.“

„Čo? Harry, neblázni.“

„Počula si, čo som povedal.“

„Sám si daj prilbu!“

„Je mi malá.“

Iný hlas: „Bod 1 – prešli.“

„Bože. Niekedy si taký... amatér.“ Ellen si natiahla prilbu, zatiahla remeň a urobila do zrkadla grimasu.

„Aj ja ťa mám rád,“ povedal Harry, ďalekohľadom študujúc cestu. „Vidím ich.“

Celkom hore, na stúpaní ku Karihaugenu, sa zaleskol kov. Harry zatiaľ rozoznával len prvé vozidlo kolóny, vedel však, ako budú po sebe nasledovať: šesť motoriek so špeciálne trénovanými policajtmi z nórskej eskorty, dva nórske sprievodné vozy, auto americkej tajnej služby, potom dva Cadillacy Fleetwoods, špeciálne autá Američanov, ktoré sem previezli z USA. V jednom z nich sedí prezident, ale v ktorom, to zostávalo tajomstvom. Možno sedí v oboch, napadlo Harrymu. V jednom Jekyll, v druhom Hyde. Potom prišli väčšie autá, sanitka, komunikačné auto, niekoľko vozidiel americkej tajnej služby.

„Všetko vyzerá v pohode,“ kývol hlavou Harry. Ďalekohľadom prechádzal krajinu sprava doľava. Vzduch sa nad asfaltom chvel, hoci bolo studené novembrové ráno.

Ellen rozoznávala obrysy prvého auta. O pol minúty prejdú popri mýtnych búdkach a polovica úlohy bude splnená. A o dva dni, keď tie isté autá prejdú týmto miestom opačným smerom, budú sa môcť s Harrym vrátiť k svojej bežnej policajnej práci. Dávala prednosť vyšetrovaniu vrážd pred tým, aby vstávala o tretej ráno a sedela v studenom Volve s podráždeným Harrym, ktorý očividne nezvládal ťarchu zodpovednosti.

Dokonalé ticho auta prerušoval len Harryho pravidelný dych. Skontrolovala, či svietia obe kontrolky vysielačiek. Kolóna medzitým prešla k úpätiu kopca. Rozhodla sa, že len čo sa toto skončí, pôjde sa do Tørstu opiť. Chodí tam jeden chlapík, s ktorým si už vymenila pohľady. Má čierne kučery a hnedé, trochu nebezpečné oči. Chudý, trochu bohémsky intelektuál. Možno...

„Čo do pek...“

Harry schmatol mikrofón. „V tretej búdke zľava niekto stojí. Vie ho niekto identifikovať?“

Vysielačka odpovedala praskavým tichom, Ellenin pohľad okamžite prebehol búdky. Tam! Videla chrbát chlapíka za hnedým sklom, ktoré inokedy chránilo pred ruchom diaľnice vyberača mýta. Štyridsať – päťdesiat metrov od nich. V protisvetle jasne vynikal jeho profil. A s ním aj krátka hlaveň s muškou, čo mu vytŕčala spoza ramena.

„Zbraň!“ skríkla. „Má samopal!“

„Do riti!“ Harry kopol do dverí auta, oboma rukami sa chytil za ich rám a vyskočil von. Ellen pozorovala blížiacu sa kolónu. Už nemôže byť ďalej než pár stovák metrov. V okne sa zjavila Harryho tvár.

„Nie je to náš človek, môže byť Amík,“ kričal. „Volaj hlavný stan.“ V ruke už držal revolver.

„Harry...“

„Hneď! A ak ti hlavný stan povie, že patrí k nim, trúb.“

Harry sa rozbehol k búdke a k chrbtu v saku. Vyzerá to na hlaveň izraelskej Uzi. Ostrý ranný vzduch ho štípal v pľúcach.

„Polícia!“ reval. „Police!“

Nijaká reakcia, hrubé sklo tlmilo každý prichádzajúci zvuk. Muž otočil tvár ku kolóne a Harry si všimol slnečné okuliare značky Ray Ban. Američan. Alebo taký, čo chce vyzerať ako americký agent.

Ešte dvadsať metrov.

Ako sa dostal do zamknutej búdky, ak nie je jedným z nich? Do riti! Harry už rozoznával zvuk motoriek. Nestihne to.

Odistil zbraň a z celej duše si želal, aby ticho tohto krásneho rána na uzavretej diaľnici, na ktorej sa aj tak nikdy v živote netúžil ocitnúť, prerušilo trúbenie auta. Inštrukcie boli jasné, no on nedokázal nerozmýšľať:

Tenká vesta. Nulová komunikácia. Strieľaj, nie je to tvoja chyba. Má rodinu?

Priamo za búdkou sa zjavil sprievod, ktorý sa rýchlo blížil. O dve sekundy budú cadillacy v jednej úrovni s búdkami. Ľavým kútikom oka si všimol pohyb, zo strechy vzlietol malý vtáčik.

Staviť, alebo nestaviť... tie večné dilemy.

Myslel na nízky golier vesty, posunul hlaveň o pol palca nižšie. Hluk motoriek mu trhal bubienky.

2/ Oslo

Utorok 5. október 1999

„Práve v tom celá tá zrada spočíva!“ Dohola ostrihaný muž nazrel do papierov. Hlava, obočie, mohutné predlaktia, dokonca aj obrovské ruky, ktorými sa opieral o rečnícky pult, všetko mal čerstvo vyholené a čisté. Nakláňal sa dopredu a burácal do mikrofónu:

„Po roku 1945 nepriatelia národného socializmu ovládli svet a začali ho budovať podľa svojich demokratických a ekonomických princípov. V dôsledku toho táto planéta nezažila jediný deň, keď by slnko zapadalo za obzor bez toho, aby sa niekde bojovalo. Vojnu a genocídu sme zažili dokonca aj v Európe. V treťom svete umierajú milióny ľudí od hladu – a Európe hrozí masové prisťahovalectvo s následným chaosom, biedou a bojom o prežitie.“

Prerušil reč a poobzeral sa okolo seba. V miestnosti nastalo na okamih hrobové ticho, potom jeden z poslucháčov na laviciach za ním nesmelo zatlieskal. Keď povzbudený rečník pokračoval, rozsvietila sa pod mikrofónom malá červená lampička, ktorá signalizovala, že záznamník zachytáva falošné signály.

„Odo dňa, keď budeme žiť v pokoji a budeme dôverovať sebe a našej súdržnosti, nás už nedelí veľa. Vojna, ekonomická a ekologická katastrofa – a celá sieť zákonov a pravidiel, ktoré z nás prirýchlo robia pasívnych sociálnych klientov – naraz zmiznú. Poslednou veľkou zradou bol deviaty apríl 1940, keď naši takzvaní vodcovia štátu utiekli pred nepriateľom, aby si zachránili kožu. A vzali so sebou zásoby zlata, aby si nimi financovali luxusný život v Londýne. Teraz sa nepriateľ vrátil. A tí, ktorí mali chrániť naše záujmy, sa opäť dopúšťajú zrady. Dovoľujú nepriateľovi stavať mešity v našom srdci, nechávajú ho okrádať našich starých rodičov a miešať krv s našimi ženami. Každý Nór má povinnosť brániť našu rasu a eliminovať zradcov medzi nami.“

Prevrátil list, ale zakašľanie z pódia pred ním ho prinútilo zdvihnúť zrak.

„Ďakujem. Myslím, že toto nám stačí,“ prerušil ho sudca a pozrel sa ponad okuliare: „Má žalobca ešte nejaké otázky na obžalovaného?“

Sálu číslo 17 na okresnom súde v Osle osvetľovalo slnko a bezvlasému chlapovi dodávalo hrdinskú gloriolu. Bielu košeľu s tenkou kravatou mu pravdepodobne poradil jeho obhajca Johan Krohn, ktorý si v tejto chvíli, opierajúc sa o operadlo stoličky, prehadzoval pero medzi ukazovákom a palcom. Krohnovi sa celá situácia nepáčila. Nepáčil sa mu smer, akým sa výsluch ubral, úprimné programové vyhlásenie jeho klienta Sverreho Olsena, ani fakt, že Olsen sa rozhodol vyhrnúť si na košeli rukávy, čím sudcom aj porote odhalil pavúčie tetovanie na oboch lakťoch a niekoľko hákových krížov na ľavom predlaktí. Na pravom mal vytetovanú reťaz starých germánskych symbolov a nápis VALKYRIA čiernym, gotickým písmom. Valkýria bol názov neonacistického gangu v Sæterkryssete na Nordstrande.

Johna Krohna však väčšmi hnevalo čosi iné, niečo mu na celom procese smrdelo. Nevedel však prísť na to, čo to je.

Žalobca, útly chlapík menom Herman Groth, malíčkom, ktorý mu zdobil prsteň so symbolom právnického stavu, sklopil mikrofón.

„Pán sudca, len niekoľko doplňujúcich otázok.“ Hovoril mäkkým, tlmeným hlasom. Lampa pod mikrofónom svietila nazeleno.

„Keď ste tretieho januára o deviatej vchádzali do podniku Dennis Kebab na ulici Dronningen, robili ste to s jasným cieľom splniť si svoju povinnosť obraňovať našu rasu tak, ako ste o tom hovorili pred chvíľou?“

Johan Krohn skočil k mikrofónu:

„Môj klient už vysvetlil, že medzi ním a vietnamským majiteľom došlo k hádke.“ Červené svetlo. „Vyprovokovali ho,“ pokračoval Krohn. „Niet jediného dôvodu naznačovať, že išlo o zámer môjho klienta.“

Groth na chvíľu zavrel oči:

„Ak je pravda to, čo tvrdí váš obhajca, pán Olsen, mali ste pri sebe bejzbalovú palicu len čírou náhodou, však?“

„Na sebaobranu,“ prerušil ho Krohn a rozhodil rukami:

„Pán sudca, na tieto otázky môj klient už odpovedal.“

Sudca si pošúchal bradu a pozrel sa na obhajcu. Všetci vedeli, že Johan Krohn mladší je vychádzajúcou hviezdou a dôstojným nástupcom Johana Krohna, a pravdepodobne najmä kvôli tomu musel sudca s nevôľou ustúpiť:

„Súhlasím s obhajcom. Ak pán žalobca nepríde s novými pohľadmi na daný problém, budem musieť požiadať, aby sme sa pohli ďalej.“

Groth pootvoril oči tak, že sa mu nad a pod zreničkou ukázal tenučký biely prúžok. Prikývol. Potom unaveným pohybom zdvihol nejaké noviny.

„Toto je denník Dagbladet z dvadsiateho piateho januára. V rozhovore na strane osem človek blízky obžalovanému tvrdí...“

„Protestujem...“ prerušil ho Krohn.

Groth si vzdychol. „Môžem ho nazvať osobou, ktorá vyjadruje rasistické názory.“

Sudca prikývol, zároveň však na Krohna varovne pozrel. Groth pokračoval:

„Táto osoba komentuje útok na Dennis Kebab slovami, že Nórsko potrebuje viac takých rasistov ako Sverre Olsen, aby sme krajinu získali späť. V rozhovore používa slovo rasista ako čosi cnostné. Pokladá sa obžalovaný za rasistu?“

„Áno, som rasista,“ stihol povedať Olsen skôr, než ho Krohn zastavil. „V tom zmysle slova, ako ho vidím ja.“

„A aký zmysel to je?“ usmial sa Groth.

Krohn zatínal pod stolom päste a uprene hľadel na pódium, na oboch prísediacich sudcov napravo a naľavo od sudcu. Títo traja ľudia rozhodnú o spôsobe, akým jeho klient strávi najbližšie roky, aj o jeho vlastnom statuse v partii baru Tostrupkjeller. Dvaja bežní reprezentanti ľudu, predstavitelia všeobecného zmyslu pre spravodlivosť. Kedysi ich aj nazývali sudcovia z ľudu, zrejme sa im však to označenie zdalo príliš ľudové. Prísediacim po pravej ruke sudcu bol mladý chlapík v lacnom nevýraznom obleku, ktorý sa ledva odvážil zdvihnúť zrak. Mladá, trochu obézna žena po sudcovej ľavici pôsobila tak, akoby sa len tvárila, že sleduje dianie v miestnosti, a neustále dávala pozor, aby si sála nevšimla jej začínajúcu sa druhú bradu. Priemerní Nóri. Čo takí ľudia môžu vedieť o Sverrem Olsenovi? Čo chcú vedieť?

Osem ľudí videlo Sverreho Olsena vchádzať do podniku s pálkou pod pazuchou. Po krátkej hádke ňou udrel do hlavy majiteľa predajne kebabu Ho Daia, štyridsaťročného Vietnamca, ktorý do Nórska prišiel na lodi ako utečenec roku 1978. Udrel tak tvrdo, že Ho Dai sa už nepostavil na nohy. Keď Olsen začal rozprávať, Johan Krohn ml. v duchu už koncipoval odvolanie na vyšší súd.

„Ra-si-zmus,“ začal čítať Olsen po tom, čo chvíľu listoval v papieroch, „je večný boj proti dedičným chorobám, degenerácii a vyhynutiu, ako aj sen a nádej v zdravšiu spoločnosť s vyššou kvalitou života. Miešanie rás je forma bilaterálnej genocídy. Spoločnosť, ktorá plánuje výstavbu génových bánk na zachovanie posledného chrobáka, akceptuje ako normálne miešanie a ničenie ľudských rás, ktoré sa vyvíjali celé tisícročia. Už roku 1972 v článku v uznávanom časopise American Psychologist päťdesiat amerických a európskych vedcov varovalo pred ignorovaním nativistických teórií.“

Olsen sa odmlčal, pohľadom prebehol sálu číslo 17 a zdvihol pravý ukazovák. Obrátil sa k žalobcovi tak, že Krohnovi odhalil bledé tetovanie Sieg Heil na záhybe vyholeného zátylku, nemý výkrik a groteskný, zvláštny kontrast k jeho chladnej rétorike. V tichu, čo zavládlo, Krohn jasne počul, že sála číslo 18 má prestávku. Sekundy bežali. Krohn si spomenul, že niekde čítal, ako sa Hitler dokázal na masových zhromaždeniach odmlčať aj na tri minúty. Olsen pokračoval, klopkajúc prstom do stola, akoby chcel každé jedno slovo a každú jednu vetu do poslucháčov vbiť:

„Vy, ktorí sa chcete tváriť, že rasový boj neexistuje, ste buď slepí, alebo zradcovia.“

Odpil si vody z pohára, čo pred neho postavil pracovník súdu.

Zapojil sa žalobca:

„Chcete tvrdiť, že v tomto rasovom boji máte právo útočiť len vy a vaši prívrženci, ktorých veľkú časť vidíme aj dnes v tejto miestnosti?“

Skíni v časti pre poslucháčov nespokojne zahučali.

„My neútočíme, my sa bránime,“ nedal sa vyrušiť Olsen. „To je právo a povinnosť každej jednej rasy.“

Niekto z poslucháčov zakričal čosi, čo Olsen zachytil a s úsmevom podal ďalej:

„A aj medzi príslušníkmi cudzích rás sa skutočne stretávame s rasovo uvedomelými národnými socialistami.“

Zaznel smiech a občas aj potlesk v radoch poslucháčov. Sudca požiadal o pokoj a spýtavo sa pozrel na žalobcu.

„Ďakujem,“ sadol si Groth.

„Má záujem položiť otázky obhajca?“

Krohn zavrtel hlavou.

„Poprosím, aby vystúpil prvý svedok obžaloby.“

Žalobca kývol pracovníkovi súdu, ktorý vzápätí otvoril dvere vzadu v sále, vystrčil z nich hlavu na chodbu a niečo povedal. Vonku zavŕzgala stolička, dvere sa otvorili dokorán a do miestnosti sa vknísal obrovský chlap. Krohn si všimol, že má trochu primalé sako, čierny rolák a masívne topánky značky Dr. Martens. Takmer dohola vyholená hlava a atletické, silné telo signalizovali vek čosi po tridsiatke. Červené oči s vačkami a biela pokožka, na ktorej kde-tu vyskočili tenučké žilky, čo sa miestami spájali do malých, červených delt, však pripomínali skôr päťdesiatnika.

„Policajt Harry Hole?“ spýtal sa sudca, keď muž zaujal miesto.

„Áno.“

„Vidím, že ste neuviedli vašu adresu.“

„Je utajená.“ Hole ukázal prstom za seba. „Pokúšali sa mi dostať do domu.“

Zahučanie.

„Už ste zložili sľub, pán Hole? Mám na mysli prísahu.“

„Áno.“

Krohnovi sa rozkmitala tvár ako umelohmotnému psíkovi, ktorého si niektorí šoféri pripevňujú nad volant. Horúčkovito začal listovať v papieroch.

„Pán Hole, pracujete na oddelení násilných trestných činov ako vyšetrovateľ vrážd,“ pokračoval Groth. „Ako ste sa dostali k tomuto prípadu?“

„Tak, že sme ho chybne odhadli,“ vysvetlil Hole.

„Ako?“

„Nerátali sme s tým, že Ho Dai prežije. Keď má človek rozbitú lebku a časť jej obsahu vytečenú vo vlasoch, zväčša končí.“

Krohn si všimol, že prísediaci sudcovia len s námahou potlačili úškrn. Teraz je to však jedno. Našiel papier s menami prísediacich sudcov. A tu to je: chyba.

3/ Ulica Karla Johana

5. október 1999

„Zomrieš.“

Keď starec vystupoval po schodoch, tie slová mu ešte vždy zvonili v ušiach. Zastal oslepený ostrým jesenným slnkom. Zreničky sa mu pomaly zúžili, rukou sa chytil zábradlia a zhlboka dýchal. Započúval sa do kakofónie áut, električiek, pípajúcich semaforov. A hlasov – rozrušených a bujarých hlasov, ktoré okolo neho prechádzali, klopkajúc opätkami. A hudby, počul už niekto niekedy toľko hudby? Nič však nedokázalo prehlušiť zvuk toho slova:

„Zomrieš.“

Koľkokrát už stál na schodoch ordinácie doktora Buera? Dvakrát ročne po celých štyridsať rokov, to je osemdesiat ráz. Osemdesiat všedných dní, ako je tento, ale nikdy predtým si nevšimol, ako rušno je v uliciach, aký jasot, aká nespútaná túžba žiť tu vládne. Bol október, pripadal si však ako v máji. Ako v ten deň, keď vypukol mier. Preháňa? Ešte počul jej hlas, ešte videl siluetu jej tela, čo sa vynorilo zo slnečných lúčov, jej tvár, miznúcu v gloriole bieleho svetla.

„Zomrieš.“

Biely svet získal farbu a zmenil sa na Ulicu Karla Johana. Zišiel po schodíkoch, zastal, obzrel sa vľavo a potom vpravo, akoby sa nevedel rozhodnúť, ktorým smerom ísť. Zamyslel sa. Potom sa strhol, akoby ho niekto zobudil, a vykročil ku Kráľovskému zámku. Kráčal váhavými krokmi s pohľadom sklopeným k zemi. Jeho vyziabnuté telo sa strácalo v trochu priveľkom vlnenom kabáte.

„Rakovina sa rozšírila,“ povedal doktor Buer.

„Aha,“ odpovedal, pozrel sa na doktora Buera a rozmýšľal, či ich na univerzite učia zložiť si okuliare, keď idú povedať niečo vážne, alebo či to robia len krátkozrakí lekári, aby nevideli svojim pacientom do očí. Čoraz väčšmi sa podobá na svojho otca doktora Konrada Buera. Vlasy mu ustupujú a vačky pod očami mu dávajú niečo z otcovho ustarosteného výrazu.

„V skratke?“ spýtal sa starec hlasom, akým neprehovoril už viac než päťdesiat rokov. Chrapľavý, drsný zvuk z hrtana, v ktorom hlasivky zvierala smrteľná úzkosť.

„Áno, takže to je otázka niekoľkých...“

„S dovolením, pán doktor. Už som smrti do očí hľadel.“

Zdvihol hlas a slová volil tak, aby jeho hlas znel odhodlane, aby tak jeho hlas vnímal doktor Buer.

Lekárov pohľad prebehol po schodených parketách, po špinavých oknách skĺzol k stolu. Na chvíľu sa tam ukryl, kým sa neodvážil vrátiť k starcovi. Jeho prsty našli nejakú handričku, ktorou teraz vytrvalo čistili okuliare.

„Viem, ako...“

„Pán doktor, vy neviete nič.“ Starec sa počul zasmiať úsečným, suchým smiechom. „Neurazte sa, pán Buer, ale za toto vám ručím: Neviete nič.“

Videl, ako sa Buer zarazil, a v tej chvíli si uvedomil, že z kohútika v umývadle na druhom konci miestnosti kvapká voda. Nový zvuk akoby v ňom naraz a nepochopiteľne oživil zmysly dvadsaťročného chlapca.

Buer si nasadil okuliare, nadvihol papier, akoby z neho chcel tie slová čítať, odkašľal si a povedal:

„Zomrieš.“

Starec by uvítal, keby mu aj v tejto chvíli vykal.

Zastal pri skupinke ľudí, započúval sa do zvukov gitary a piesne, ktorá bola pre všetkých okrem neho stará. Musel ju už niekde počuť aspoň pred štvrťstoročím, jemu to však pripadalo ako včera. Tak to je so všetkým – čím dávnejšie sa niečo stalo, tým jasnejšie a zreteľnejšie to človek vníma. Teraz si spomínal na veci, ktoré si už roky nepripomenul, áno, možno ešte nikdy. To, k čomu sa kedysi musel vrátiť v svojich zápiskoch z vojny, si teraz so zavretými očami prehrával na sietnici ako film.

„Ešte rok zrejme budete žiť.“

Jedna jar a jedno leto. Rozoznával každý jeden zožltnutý list na stromoch Studenterlundu, akoby si nasadil nové, silnejšie okuliare. Tie isté stromy tam stáli aj v štyridsiatom piatom, alebo nie? V ten deň neboli dôležité, vtedy nič nebolo dôležité. Usmiate tváre, rozjarené pohľady, výkriky, ktoré sa ho netýkali, buchnutie dverí auta, možno mal vtedy v očiach slzy, keďže jeho spomienky na zástavy a ľudí na chodníkoch boli červené a rozmazané. Skandovanie ľudí: Korunný princ sa vrátil!

Vyšiel po schodoch k zámku, kde sa už zhromaždili ľudia, aby si pozreli výmenu stráží. Ozvena pokynov veliteľa, údery zbraní na betón a klepot opätkov vojenských čižiem. Kamery bzučali, zachytil zopár nemeckých slov. Mladý japonský pár sa držal za ruky a s úsmevom hľadel na hercov. Privrel oči, pokúšal sa zachytiť vôňu uniforiem a namastených zbraní. Hlúposť, nič nevonia tak, ako voňala jeho vojna.

Opäť otvoril oči. Čo vedia títo chlapci v čiernom, čo vedia tieto výstavné figúry sociálnej monarchie? Boli príliš nevinní na to, aby chápali, a príliš mladí, aby niečo cítili. Opäť si spomenul na ten deň, na mladých Nórov oblečených v uniformách. V jeho očiach to boli malí chlapci, hrajúci sa na vojakov, veď ani nevedeli, ako správne nosiť uniformu, a už vôbec nie zaobchádzať s vojnovým zajatcom. Báli sa, boli krutí, cigareta v kútiku úst, čiapka uniformy švihácky posunutá nabok. Zvierali svoju novú zbraň a snažili sa prekonať strach tým, že pažbou štuchali zajatcov do chrbta.

Vykrikovali do sveta „vy nacistické svine“, akoby tým chceli dosiahnuť okamžité odpustenie svojich hriechov.

Nadýchol sa, akoby si upil z teplého jesenného dňa, no s nádychom prišla aj bolesť. Zapotácal sa. Voda v pľúcach. O dvanásť mesiacov, možno aj skôr, zápal a opuch vylúčia vodu, čo sa nazbiera v pľúcach. To je vraj na tom najhoršie.

„Zomrieš.“

Potom prišiel kašeľ, taký silný, že tí, ktorí stáli najbližšie, podvedome o niekoľko krokov poodstúpili.

4/ Ministerstvo zahraničných vecí,

Victoria Terrasse 5. október 1999

Vedúci úradu nórskeho Ministerstva zahraničných vecí Bernt Brandhaug prechádzal chodbou rýchlym krokom. Z kancelárie vyšiel pred tridsiatimi sekundami, do zasadačky dorazí o ďalších štyridsaťpäť. Pokrčil plecom pod sakom, cítil, že napätým svalom prekáža tesná košeľa. Latissimus dorsi – široký sval chrbta. Mal šesťdesiat rokov, nevyzeral však na viac než päťdesiat. Niežeby sa zaoberal tým, ako vyzerá, uvedomoval si však, že je pekný chlap. Stačilo mu pre to robiť, čo mal rád tak, či tak – trénovať, popri tom si v zime dať pár návštev v soláriu a pravidelne si vytrhávať šedé chĺpky zo svojho ešte vždy hustého obočia.

„Ahoj, Lise!“ pozdravil, keď prechádzal popri kopírovacom stroji, a mladá praktikantka sa strhla. Skôr než opäť zmizol za rohom, stihla mu venovať krátky úsmev. Lise bola čerstvá absolventka práva a dcéra kamaráta zo školy. Nastúpila len pred troma týždňami. A od tej chvíle vedela, že Bernt Brandhaug, najvyšší úradník v budove, ju registruje. Dostal by ju? Pravdepodobne. To sa však nestane. Možno.

Hlasy rozoznával skôr, než pristúpil k otvoreným dverám. Pozrel na hodinky. Sedemdesiatpäť sekúnd. Vstúpil, pohľadom prebehol zasadačku a konštatoval, že zastúpené sú všetky oslovené inštitúcie.

„Vy musíte byť Bjarne Møller, však?“ usmial sa a podal ruku dlhému, štíhlemu mužovi, ktorý sedel vedľa náčelníčky Anne Størksenovej.

„Volajú vás len šéf, však, pán Møller? Počul som, že sa pravidelne zúčastňujete holmenkollenskej štafety.“

V tom bol Brandhaug dobrý. Keď mal stretnúť nového človeka, vždy o ňom vopred získal nejaké informácie. Niečo, čo iní v jeho životopise nenašli. To jeho partnera vždy zneistilo. Mimoriadne ho potešilo, že si zistil Møllerovu prezývku, Brandhaug si sadol, žmurkol na Kurta Meirika, šéfa Úseku sledovania osôb ÚSO, ktorého poznal už dlho, a poobzeral sa okolo seba.

Ešte vždy si nebol istý, kto sa ujme vedenia diskusie, keďže v princípe išlo o stretnutie rovnocenných zástupcov úradu predsedu vlády, mestskej polície v Osle, informačnej služby ministerstva obrany, pohotovostných síl a jeho vlastného ministerstva zahraničných vecí. Stretnutie zvolal úrad predsedu vlády, nikto však nepochyboval o tom, že operačné velenie prevezme polícia v Osle, zastúpená náčelníčkou Anne Størksenovou a ÚSO, reprezentovaný Knutom Meirikom. Štátny tajomník úradu premiéra sa tváril, akoby si aj vedel predstaviť, že by sa ujal slova.

Brandhaug privrel oči a počúval.

Pozdravy na uvítanie utíchli, vrava pomaly ustala, občas zavŕzgala stolička. Ešte nie. Šuchot papierov, kliknutie pera – na takéto dôležité stretnutia si väčšina šéfov brala vlastných referentov pre prípad, že by ich neskôr niekto začal obviňovať z toho, že čosi povedali. Niekto si odkašľal, no kašeľ prichádzal z nesprávnej strany miestnosti, a nebol to kašeľ, akým človek dáva najavo, že ide prehovoriť. Niekto sa však predsa len nadýchol k slovu.

„Tak začneme,“ povedal rýchlo Bernt Brandhaug a otvoril oči.

Tváre prítomných sa k nemu otočili. Vždy to je o tom istom. Tajomníkove polootvorené ústa, Størksenovej chladný úsmev, ktorý mu dával najavo, že vie, čo sa deje – ale inak len prázdne pohľady, ktoré naňho hľadeli bez toho, aby tušili, že už je po bitke.

„Vitajte na prvom operatívnom stretnutí. Našou úlohou bude zabezpečiť, aby štyria z najdôležitejších mužov tejto planéty prišli a odišli z Nórska ako-tak živí.“

Zdvorilé úsmevy.

„V pondelok prvého novembra príde vodca PLO Jásir Arafat, izraelský predseda vlády Ehud Barak, ruský premiér Vladimir Putin a, čerešnička na koniec, o šesť pätnásť, presne o päťdesiatdeväť dní pristane na letisku v Osle lietadlo Airforce One s americkým prezidentom na palube.“

Brandhaug očami prebehol tváre prísediacich. Zastavil sa na Bjarnem Møllerovi.

„Ak teda, samozrejme, nebude hmla.“ Jeho slová prítomní odmenili smiechom. S uspokojením si všimol, že Møller na okamih zabudol na svoju nervozitu a zasmial sa s ostatnými. Brandhaug im úsmev opätoval, ukázal tak silné zuby, ktoré po poslednej návšteve u zubára ešte o čosi zbeleli.

„Zatiaľ nevieme presne povedať, aký veľký sprievod príde,“ pokračoval Brandhaug. „Do Austrálie prezidenta sprevádzalo dvetisíc ľudí, do Kodane tisícsedemsto.“

Za stolom to zašumelo.

„Zo skúseností však viem, že číslo okolo sedemsto bude bližšie k realite.“

Brandhaug to vyslovil, dobre vediac, že jeho odhad sa čoskoro zmení na fakt. Už totiž držal v rukách fax so zoznamom sedemstodvanásťčlenného sprievodu.

„Niekto sa možno spýta, na čo je prezidentovi pri dvojdennom stretnutí toľko ľudí. Odpoveď je jednoduchá. Hovoríme tu o starej dobrej, mocenskej symbolike. Sedemsto členov sprievodu, ak je môj odhad správny, je presne ten počet, ktorý mal so sebou aj cisár Fredrik III., keď roku 1468 prišiel pápežovi vysvetliť, kto je vo svete najmocnejší.“

Opäť smiech. Brandhaug žmurkol na Anne Størksenovú. Tú vetu našiel v Aftenpostene. Spojil dlane.

„Nemusím vám hovoriť, že dva mesiace sú krátky čas. Znamená to však, že sa každý deň budeme o desiatej hodine stretávať v tejto miestnosti. Kým títo štyria chlapci nezmiznú z nášho zorného poľa, všetko, na čom pracujete teraz, pôjde bokom. Dovolenka aj čerpanie voľna za nadčasy sú zakázané. A práceneschopnosť takisto. Máte otázky, kým prejdeme ďalej?“

„No, myslím si...“ začal tajomník.

„Aj depresie,“ prerušil ho Brandhaug a Bjarne Møller sa nechtiac z plného hrdla zasmial.

„No, my...“ opäť začal tajomník.

„Prosím, pán Meirik,“ opäť ho prerušil Brandhaug.

„Čo?“

Kurt Meirik svoju hladkú lebku obrátil k Brandhaugovi.

„Chceli ste povedať niečo o hodnotení rizika z pohľadu vášho oddelenia?“ spýtal sa Brandhaug.

„Ach, to,“ usmial sa Meirik. „Priniesol som kópie.“

Meirik bol z Tromsø a hovoril zvláštnou, nekonzekventnou zmesou spisovnej nórčiny a severonórskeho dialektu. Kývol na ženu, ktorá sedela po jeho boku. Brandhaug na ňu chvíľu hľadel. Bola nenamaľovaná, krátke, hnedé vlasy mala zostrihnuté, zachytené nepeknou sponkou a modré, vlnené sako bolo vyslovene škaredé. Hoci sa tvárila prehnane seriózne, ako to často robia ženy, ktoré sa boja, že ich okolie nebude brať vážne, Brandhaugovi sa páčila. Mala hnedé nežné oči a vysoké lícne kosti jej tvári dodávali aristokratický, temer nenórsky výraz. Už ju niekde videl, teraz však mala nový účes. Ako sa to volá – bolo to niečo z Biblie – Rachel? Možno sa s niekým práve rozišla, nový účes by o tom svedčil. Predklonila sa ku kufríku, čo stál medzi ňou a Meirikom, a Brandhaugov pohľad automaticky skĺzol k jej výstrihu. Gombičky však mala zapnuté privysoko na to, aby mu ukázala niečo zaujímavé. Má školopovinné deti? Mala by niečo proti tomu, keby si počas dňa prenajali izbu v hoteli v centre mesta? Vzrušuje ju moc?

Brandhaug: „Pán Meirik, poprosím o krátke zhrnutie.“

„V poriadku.“

„Chcel by som povedať len jednu vec...“ opäť sa zapojil tajomník.

„Bjørn, čo keby sme najprv nechali dokončiť pána Meirika? Potom budete mať toľko času, koľko budete potrebovať.“

Brandhaug po prvý raz oslovil tajomníka krstným menom.

„Naše oddelenie považuje riziko atentátu, prípadne iného útoku za reálne,“ konštatoval Meirik.

Brandhaug sa usmial. Kútikom oka si všimol, že sa usmiala aj náčelníčka. Bystré dievča, právnický titul a bezchybný profesný životopis. Možno by ju aj s manželom mohol pozvať dnes večer k sebe na večeru? Brandhaug býval so ženou v priestrannej drevenej vile na Nordbergu. V zime si mohol rovno pred garážou nasadiť bežky a bol v lese. Bernt Brandhaug túto vilu miloval. Jeho žene sa zdala byť príliš ponurá, tmavé drevo jej vraj naháňalo strach a nepáčil sa jej ani okolitý les. Áno, pozvanie na večeru. Solídne drevo a losos, ktorého vylovil vlastnými rukami. To sú správne signály.

„Dovolím si vám pripomenúť, že pri atentáte prišli o život už štyria americkí prezidenti. Abraham Lincoln roku 1865, James Garfield roku 1881, John F. Kennedy roku 1963 a...“

Naklonil sa k žene s vysokými lícnymi kosťami, ktorá mu našepkala meno.

„Ach áno, William McKinley. Roku...“

„1901,“ doplnil ho Brandhaug a s úsmevom sa pozrel na hodinky.

„Presne tak. Pokusov o atentát však bolo oveľa viac. Harry Truman, Gerald Ford aj Ronald Reagan sa takmer stali obeťami atentátu.“

Brandhaug si odkašľal:

„Zabúdate na to, že aj na súčasného prezidenta sa pred pár rokmi strieľalo. Teda aspoň na jeho dom.“

„To je pravda. Tento typ útokov však ani nepočítame, zoznam by bol pridlhý. Dovolím si tvrdiť, že ani jeden z amerických prezidentov za posledných dvadsať rokov nezastával svoj úrad bez toho, aby nebolo odhalených minimálne desať atentátov, pričom sa médiá o zatknutí ich páchateľov ani nedozvedeli.“

„Prečo nie?“

Bjarne Møller si myslel, že otázku si položil len v duchu, a jeho hlas ho prekvapil rovnako ako všetkých ostatných. Keď si všimol, že sa k nemu obracajú tváre, snažil sa pohľadom zachytiť Meirika, o chvíľu však opäť skĺzol na Brandhauga, ktorý upokojujúco privrel oči.

„No, ako viete, snažiť sa atentát utajiť je celkom bežné,“ vysvetľoval Meirik a sňal si okuliare. Podobali sa na okuliare Horsta Tapperta, také, čo stmavnú na slnku, presne ten typ ponúkajú objednávkové katalógy.

„Lebo atentát je aspoň taký chytľavý ako samovražda. Okrem toho na verejnosti neradi hovoríme o našich pracovných metódach.“

„Aké plány máme pripravené?“ prerušil ho tajomník.

Žena s výraznými lícnymi kosťami Meirikovi podala hárok, on si nasadil okuliare a začal čítať.

„Vo štvrtok príde osem predstaviteľov americkej tajnej služby a začneme prechádzať hotely, trasu, všetkých ľudí, ktorí sa dostanú do prezidentovej blízkosti, určíme nórskych policajtov, ktorých neskôr budeme vedieť využiť. Stiahneme posily z okresov Romerike a Asker a Bærum.”

„Ako ich chcete využiť?” spýtal sa tajomník.

„Najmä ako strážnu službu. V blízkosti americkej ambasády, pri hoteli, v ktorom bude ubytovaný sprievod, okolo vozového parku...“

„Jednoducho na všetkých miestach, ktoré prezident nenavštívi?“

„O tie sa postaráme my sami. V spolupráci s Američanmi.“

„Kurt, mal som pocit, že neradi robíte strážnu službu, či som sa, nebodaj, pomýlil?“ spýtal sa Brandhaug s jemným úsmevom.

Kurt Meirik sa kŕčovito usmial. Počas konferencie v Osle roku 1988 ÚSO odmietlo postaviť strážnu službu, opierajúc sa pritom o vlastnú kalkuláciu rizika, ktoré odhadlo na stredné až nízke. V priebehu druhého dňa konferencie cudzinecký úrad upozornil ministerstvo na to, že jeden zo šoférov, ktorého Úsek sledovania osôb odsúhlasil ako šoféra chorvátskej delegácie, je moslim z Bosny. Do Nórska prišiel v sedemdesiatych rokoch a už dávno mal nórske štátne občianstvo. V roku 1993 mu však oboch rodičov aj štyroch súrodencov zavraždili pri bosnianskom Mostare Chorváti. Pri prehliadke bytu neskôr našli dva ručné granáty a samovražedný list. Médiá sa o tom, pochopiteľne, nikdy nedozvedeli, ale následné čistky siahali až na úroveň vlády. Meirikova ďalšia kariéra visela na vlásku, kým nezasiahol Bernt Brandhaug. Vec sa zamietla pod koberec, keď inšpektor, ktorý mal na starosti bezpečnostnú previerku, podal výpoveď. Brandhaug si už nepamätal jeho meno, ale spolupráca s Meirikom odvtedy fungovala bezchybne.

„Bjørn!“ zvolal Brandhaug a zatlieskal. „Teraz sme zvedaví, čo nám poviete vy. Tak nech sa páči!“

Brandhaug skĺzol pohľadom po Meirikovej kolegyni, rýchlo, nie však dosť rýchlo na to, aby si nevšimol, že naňho hľadí. Teda – jeho smerom. Neprítomnému pohľadu však chýbal akýkoľvek výraz. Chvíľu uvažoval nad tým, že ho zachytí, že sa pokúsi odhaliť, čo sa v jej očiach zjaví, keď si všimne, že jej pohľad opätuje, no potom to nechal tak. Naozaj sa volá Rachel?

5/ Zámocký park

5. október 1999

„Si mŕtvy?“

Starec otvoril oči a v protislnku rozoznával obrysy niečej tváre. Detaily však mizli v bielom svetle. Je to ona, už si poňho prišla?

„Si mŕtvy?“ zopakoval zvučný hlas.

Neodpovedal. Nevedel, či má naozaj otvorené oči, alebo či sa mu všetko iba sníva. Alebo či nie je, ako sa ho spytuje hlas, jednoducho mŕtvy.

„Ako sa voláš?“

Hlava sa posunula a na jej mieste teraz videl koruny stromov a modrú oblohu. Mal sen. Sen jednej básne. „Nad hlavami nemecké stíhačky.“ Nordahl Grieg. O kráľovi na úteku do Anglicka. Zreničky si začínali zvykať na svetlo a on si spomenul, že si na chvíľu sadol do trávy v Zámockom parku, aby si oddýchol. Určite zaspal. Teraz pri ňom čupel chlapček, ktorému spod čiernych kučier vykúkali hnedé oči.

„Volám sa Ali,“ povedal chlapec.

Malé Pakistanča? Chlapec mal čudný pršinos.

„Ali znamená Boh,“ vysvetlil mu chlapec. „Čo znamená tvoje meno?“

„Volám sa Daniel,“ usmial sa starec. „Je to z Biblie, znamená Boh je sudca.“

Chlapec sa naňho pozrel.

„Takže ty si Daniel?“

„Áno.“

Chlapec naňho ďalej hľadel a starec sa zahanbil. Chlapec si o ňom možno myslí, že je bezdomovec. Veď ho našiel ležať v parku s vlneným kabátom pod hlavou.

„Kde máš mamu?“ spýtal sa, aby na chvíľu unikol chlapcovmu uhrančivému pohľadu.

„Tam.“ Chlapec ukázal prstom na dve tmavé ženy kypiace životom, ktoré sedeli v tráve neďaleko nich. Okolo žien sa motali štyri deti.

„Tak potom som ja tvojím sudcom,“ pokýval hlavou chlapec.

„Prosím?“

„Ali je Boh, že? A Boh je Danielov sudca. Ja sa volám Ali a ty sa voláš...“

Starec vystrel ruku a dal Alimu frčku do nosa. Chlapec od radosti zvýskol. Vtedy sa k nim obe ženy otočili a jedna z nich vstala.

„Ali, ide mama,“ kývol na blížiacu sa ženu.

„Mama!“ zakričalo chlapča. „Pozri, ja som sudca tohto uja.“

Žena na dieťa čosi po urdsky zakričala. Starec sa na ňu usmial, ona sa však jeho pohľadu vyhla a prísne hľadela na syna, ktorý napokon poslúchol a vstal. Keď odchádzali, žena starca prehliadla, akoby bol neviditeľný. Chcel jej vysvetliť, že nie je bezdomovec, že sa sám podieľal na budovaní tejto spoločnosti. Že sa rozdal, obetoval, dal všetko, čo mal. Až mu napokon nezostalo nič, a prišiel čas uvoľniť miesto, skončiť, vzdať sa. Ale nevládal. Bol unavený a chcel ísť domov. Oddýchne si a potom uvidí. Je načase, aby platili aj iní.

Keď odchádzal, nepočul, ako za ním chlapec kričí.

6/ Policajná stanica, Grønland, Oslo

10. október 1999

Ellen Gjeltenová sa pozrela na muža, ktorý vletel do miestnosti.

„Dobré ráno, Harry.“

„Do riti!“

Harry odkopol smetný kôš z rohu do steny vedľa stola, za ktorým sedela Ellen. Obsah sa rozsypal po linoleu: skice policajných správ (prípad Ekeberg), prázdny balíček cigariet (Camel, s označením tax free), zelený téglik od jogurtu značky Dobré ráno, nejaké noviny, starý lístok do kina (Filmteateret, Fear & Loathing in Las Vegas), nevýherný žreb, banánová šupka, hudobný týždenník (MOJO, číslo 69, február 1999 na obálke s fotografiou skupiny Queen), fľaška od koly (plastová pollitrovka) a žltý lístok s telefónnym číslom ženy, pri ktorej chvíľu rozmýšľal, že by jej zavolal.

Ellen zdvihla zrak od počítača a študovala neporiadok na dlážke.

„Harry, ty vyhadzuješ MOJO?“ spýtala sa.

„Do riti!“ zopakoval Harry, strhol zo seba úzke sako a hodil ho krížom cez dvadsať metrov štvorcových kancelárie, o ktorú sa delil s policajtkou Ellen Gjeltenovou. Sako trafilo stojan, po chvíli však skĺzlo na zem.

„Čo sa deje?“ spýtala sa Ellen a rukou pridržala kníšuci sa stojan.

„Toto som našiel v priečinku.“

Harry zamával nejakým listom.

„Vyzerá to ako rozsudok.“

„Je to rozsudok.“

„Dennis Kebab?“

„Uhádla si.“

„A?“

„Sverre Olsen dostal plný náklad. Tri a pol roka.“

„Ježiši. Veď by si mal skákať od radosti.“

„Skákal som asi minútu. Kým som si neprečítal toto.“

Harry jej podstrčil fax.

„Čo?“

„Krohn dnes ráno dostal kópiu rozsudku. Hneď nás informoval, že sa odvolá kvôli procedurálnej chybe.“

Ellen sa zatvárila, akoby ju naraz rozboleli všetky zuby.

„Bože.“

„Chce zrušiť celý rozsudok. Do riti, neuveríš, ale ten podliak Krohn nás dostal na prísahe.“

„Ako vás dostal?“

Harry sa postavil k oknu.

„Prísediacim sudcom stačí skladať prísahu len prvý raz, musí sa to však udiať v sále, kde sa pojednávanie koná a skôr, než sa začne. Krohn si všimol, že jeden zo sudcov je nový. A že sudca od neho nežiadal, aby zložil prísahu v pojednávacej miestnosti.“

„To sa volá inak.“

„To je jedno. Rozsudok ukázal, že sudca to s dotyčnou dámou vybavil v kancelárii. Odôvodňuje to časovým stresom a novými pravidlami.“

Harry pokrčil fax a hodil ho oblúkom, ktorým Ellenin kôš na papier minul o pol metra.

„A výsledok?“ Ellen odkopla fax na Harryho polovicu.

„Celý rozsudok sa vyhlási za neplatný a Sverre Olsen je minimálne na pol roka voľný, kým sa jeho prípad opäť neotvorí. A zvyčajne je neskorší rozsudok oveľa miernejší vzhľadom na záťaž, ktorú obvinenému spôsobili súdne prieťahy, bla, bla, bla. Vzhľadom na to, že si osem mesiacov už odsedel vo väzbe, môžeme očakávať, že Sverre Olsen už na slobode zostane.“

Harry toto nehovoril Ellen, lebo všetky detaily poznala. Vravel to vlastnému obrazu v zrkadle, vyslovoval každé slovo nahlas, aby zistil, či aj takto dávajú zmysel. Obe ruky si položil na spotenú lebku, na ktorej ešte nedávno rástli neposlušné, nakrátko ostrihané svetlé vlasy. To, že ho holič pripravil aj o zvyšok, nebola náhoda – minulý týždeň ho opäť spoznali. Mladý chalan v čiernej pletenej čiapke, topánkach Nike a v nohaviciach s takým nízkym pudlom, že sa mu hojdali okolo kolien, pristúpil k nemu, a kým sa jeho kumpáni opodiaľ uškŕňali, spýtal sa ho, či nie je „ten Bruce Willis z Austrálie“. Od dní, keď zdobil titulné stránky denníkov a strápňoval sa v televíznych šou rozprávaním o tom, ako v Sydney zastrelil sériového vraha, prešli už tri – tri! – roky! Harry priamou čiarou zamieril do kaderníctva a nechal sa ostrihať dohola. Ellen mu navrhovala, aby si dal radšej narásť bradu.

„Stavil by som sa o čokoľvek, že ten sviniar to vedel ešte skôr, než vyniesli rozsudok, a mohol žiadať o okamžité zloženie prísahy. On si však len spokojne mädlil ruky a čakal.“

Ellen mykla plecom.

„Také veci sa stávajú. Dobrá práca advokáta. Oltár právnej istoty si žiada svoje obete. Harry, hlavu hore!“

V jej hlase sa miešal sarkazmus s triezvym konštatovaním.

Harry sa čelom oprel o chladivé sklo. Už má dosť týchto nečakane teplých októbrových dní. Rozmýšľal nad tým, kde sa Ellen, čerstvá policajtka s bledou, bábikovsky peknou tváričkou, malými ústami a veselými očami, naučila byť taká tvrdá. Bola dievčaťom zo slušnej rodiny, sama seba označovala za rozmaznaného jedináčika, ktorý dokonca istý čas býval vo Švajčiarsku v internátnej škole pre dievčinky z bohatých rodín. Ktovie, možno aj takéto detstvo vie človeka zoceliť.

Harry zaklonil hlavu a vydýchol. Potom si rozopol vrchný gombík.

„Ešte, ešte,“ zašepkala Ellen a jemne začala tlieskať do rytmu.

„Náckovia ho prezývajú Batman.“

„Chápem. Podľa jeho bejzbalovej palice.“

„Nie toho nacistu – advokáta.“

„Aha. Zaujímavé. Chcú tým povedať, že je pekný, bohatý, totálne šibnutý, že má bábovku na bruchu a super fáro?“

Harry sa usmial. „Ellen, ty by si si zaslúžila vlastnú šou v televízii. Jednoducho vyhráva každý spor, do ktorého sa pre nich pustí. Okrem toho je ženatý.“

„To je jeho jediné mínus?“

„Áno – a ešte to, že nás vždy dostane.“ Harry si nalial šálku kávy, ktorú Ellen začala nosiť do práce v deň, keď sa pred dvoma rokmi nasťahovala do ich kancelárie. Nepríjemný bol len fakt, že Harryho žalúdok už neznášal ani zvyčajný ranný dúšok.

„Sudca najvyššieho súdu?“ spýtala sa.

„Skôr než dovŕši štyridsať.“

„O tisícku?“

„Done.“

Usmiali sa a pripili si z papierových pohárov.

„Môžem si zobrať ten MOJO?“ spýtala sa.

„Na dvojstrane uprostred je desať najhorších póz Freddyho Mercuryho. Od pása holý, s bedrovým pásom a vycerenými zubami. Je tam všetko. Nech sa páči.“

„Mám Freddyho rada. Mala som ho rada.“

„Nepovedal som, že ho nemám rád.“

Nalomená modrá stolička, ktorá už dávno mlela z posledného, zavzdychala, keď sa o ňu Harry zamyslene oprel. Vzal papierik s Elleniným písmom, ktorý mal nalepený nad telefónom.

„Čo je toto?“

„Nevieš čítať? Møller sa s tebou chce rozprávať.“

Harry vybehol na chodbu a predstavoval si, ako šéf zošpúli pery a na čele sa mu zjavia dve hlboké vrásky, keď sa dozvie, že Sverre Olsen je zasa na slobode.

Pri kopírke sa naňho usmialo mladé, červenolíce dievča. Nestihol jej úsmev opätovať. Pravdepodobne jedna z nových asistentiek. Mala sladkú, ťažkú voňavku, ktorá ho rozčúlila. Pozrel sa na sekundovú ručičku hodiniek.

Takže ho už začínajú rozčuľovať aj voňavky. Čo sa to s ním vlastne deje? Ellen mu povedala, že mu chýba chuť žiť, vďaka ktorej sa väčšina ľudí dokáže znovu postaviť na nohy. Po návrate z Bangkoku trvala jeho depresia tak dlho, až rozmýšľal, že sa už prestane usilovať dostať sa znovu nad hladinu. Všetko bolo chladné, temné, všetko vnímal akoby cez hustú hmlu. Akoby bol niekde hlboko pod vodou. Obklopovalo ho blažené ticho. Slová iných ľudí vnímal ako vzduchové bubliny, ktoré sa na chvíľu zjavia a opäť rýchlo miznú. Takto je to, keď sa človek topí. Vyčkával. Nič sa však nestalo. Len prázdno. Naučil sa s tým žiť.

Vďaka Ellen.

Prvé týždne po návrate ho zastúpila vždy, keď hodil uterák a odišiel domov. Dávala pozor, aby nechodil po baroch, nútila ho na ňu dýchnuť, keď prišiel neskoro do práce, a určovala, či je v ten deň schopný, alebo neschopný pracovať. Zopár ráz ho aj poslala domov, nikomu však o tom nevravela. Trvalo to dlho, Harry sa však nikam neponáhľal. A raz v piatok, keď mohli konštatovať, že celý týždeň chodil do práce triezvy, Ellen spokojne prikývla.

Napokon sa jej priamo spýtal, prečo si niekto ako ona, s vysokou školou, právnickým titulom a budúcnosťou pred sebou, dobrovoľne na krk priväzuje tento balvan. Nechápe, že on jej kariére nijako nepomôže? Má problém nájsť si normálnych, úspešných priateľov?

Vážne sa naňho pozrela. Povedala, že to robí len preto, aby mohla pričuchnúť k skúsenostiam najšikovnejšieho vyšetrovateľa na celom oddelení. Samozrejme, rečičky, ale aj tak mu lichotilo, že mu chce lichotiť. Okrem toho bola Ellen ako vyšetrovateľka taká zapálená a ambiciózna, že jej elánom sa nedalo nenakaziť. Posledný polrok dokonca opäť začal odvádzať dobrú robotu. Chvíľami až neuveriteľne dobrú. Ako v prípade Sverreho Olsena.

Prišiel k Møllerovým dverám. Cestou kývol na pozdrav jednému z policajtov, ktorý sa tváril, že ho nevidí.

Napadlo mu, že ak by sa zúčastnil na Big Brotherovi, netrvalo by ani deň a všetci diváci by odhalili jeho zlú karmu a poslali ho domov. Bože. Už začína používať terminológiu tej žumpy. To sa môže stať len človeku, ktorý každý večer trávi päť hodín pred televíziou. Celý trik spočíval v tom, že kým sedí pred debnou doma na ulici Sofies gate, nesedí pri bare v reštaurácii Schrøder.

Dvakrát zaklopal na dvere pod menovkou Bjarne Møller, riaditeľ oddelenia.

„Ďalej.“

Harry sa pozrel na hodinky. Sedemdesiatpäť sekúnd.

7/ Møllerova kancelária

9. október 1999

Inšpektor Bjarne Møller na stoličke skôr ležal, než sedel. Spopod stola vytŕčali jeho dlhé nohy. Ruky mal zopäté za hlavou, dokonalou ukážkou tvaru, nad ktorým sa kedysi zvykli nadchýnať Hitlerovi vedci. Medzi ramenom a uchom zvieral telefón. Vlasy mal ostrihané nakrátko v účese, ktorý Hole nedávno prirovnal k účesu Kevina Costnera z filmu Osobný strážca. Møller ho nevidel. V kine nebol už pätnásť rokov. Osud ho obdaril priveľkou zodpovednosťou, jeho deň primálo hodinami, dvoma deťmi a ženou, ktorá pre jeho prácu nemala vždy pochopenie.

„Dohodnuté,“ kývol hlavou Møller, zložil a pozrel sa na Harryho ponad stôl, zaprataný dokumentmi, preplnenými popolníkmi a papierovými šálkami. Akési logické centrum celého chaosu tvorila fotografia dvoch chlapcov s indiánsky pomaľovanými tvárami.

„Harry, tu si.“

„Tu som, šéfe.“

„Bol som na stretnutí na Ministerstve zahraničných vecí v súvislosti s novembrovým summitom v Osle. Príde americký prezident... no, veď určite čítaš noviny. Dáš si kávu?“

Møller vstal, prešiel zopár sedemmíľových krokov k archívu, kde na hŕbe papierov balansoval stroj na kávu a vylučoval hnedú tekutinu.

„Ďakujem, šéfe, ale...“

Bolo neskoro a Harry prijal horúci pohár.

„Najviac sa teším na návštevu americkej tajnej služby. Som si celkom istý, že len čo sa spoznáme, stanú sa z nás skutoční priatelia.“

Møller mal cit pre iróniu. To bola len jedna z vecí, ktorú si Harry na šéfovi cenil.

Møller stiahol nohy pod seba a Harry sa zaklonil, aby z vrecka vylovil balíček kameliek. Hodil na Møllera spýtavý pohľad, ten len prikývol a pristrčil mu plný popolník.

„Budem zodpovedný za zabezpečenie ciest z letiska a na letisko. Okrem amerického prezidenta príde aj Barak...“

„Barak?“

„Ehud Barak. Izraelský premiér.“

„Ježiši. To sa plánuje nejaká nová fantastická dohoda z Osla?“

Møller nedôverčivo pozrel na modrý dym, čo stúpal k stropu.

„Nevrav mi, že si to nezachytil, lebo si už naozaj začnem o teba robiť starosti. Minulý týždeň toho boli plné noviny.“

Harry mykol plecom.

„Nespoľahlivá donáška. Spôsobuje mi veľké nedostatky vo všeobecnom prehľade. Uvedomujem si svoj vážny hendikep v spoločenskom živote.“

Harry si opatrne odpil z kávy, potom ju od seba odsunul.

„A v láske.“

„Prosím?“ Møller pozrel na Harryho pohľadom, akoby nevedel, či sa má tešiť, alebo báť pokračovania.

„Jasné. Čo si myslíš, kto pokladá za sexy zrelého tridsiatnika, ktorý ovláda životopis každého účastníka v Big Brother, ale nepozná jediného ministra vlastnej krajiny? Alebo izraelského prezidenta...“

„Premiéra.“

„Chápeš, čo chcem povedať.“

Møller potlačil úsmev. Usmieval sa často. A mal rád svojho zneisteného policajta s veľkými ušami, ktoré mu z vyholenej lebky odstávali ako farebné motýlie krídla. Aj keď mu spôsoboval viac problémov, než bolo zdravé. Ako čerstvý šéf oddelenia sa už stihol naučiť, že prvé prikázanie pre štátneho zamestnanca znie: mať krytý chrbát. Keď si Møller odkašľal, aby položil otázky, ktoré položiť chcel a ktorých sa zároveň desil, stiahol obočie, aby dal Harrymu najavo, že starosti si robí z čírej profesionality, nie z priateľstva.

„Harry, počul som, že ešte vždy chodíš do Schrødera.“

„Menej než kedykoľvek predtým. V televízii beží teraz veľa dobrých programov.“

„Ale sedávaš tam?“

„Nemajú radi, keď stojím.“

„Prestaň. Zasa piješ?“

„Minimálne.“

„Ako minimálne?“

„Vyhodili by ma, keby som pil menej.“

Teraz sa Møllerovi už úsmev potlačiť nepodarilo.

„Potrebujem troch styčných dôstojníkov na zabezpečenie ciest,“ začal. „Každý z nich dostane k dispozícii desať ľudí z rôznych policajných okrskov v Akershuse plus zopár kadetov z posledného ročníka policajnej vysokej školy. Napadol mi Tom Waaler...“

Waaler. Rasista, hajzeľ s jasným smerovaním na pozíciu inšpektora, na ktorú čoskoro majú vypísať konkurz. Harry toho počul dosť o Waalerovom spôsobe práce, aby vedel, že zodpovedá všetkým predsudkom, ktoré verejnosť má voči policajtom, ba ešte ich ďaleko prekračuje. Okrem jedného: Waaler, žiaľ, nebol hlúpy. Jeho výsledky v pozícii vyšetrovateľa boli také prekvapivé, že aj Harry musel uznať, že si zaslúži okamžité povýšenie.

„A Weber...“

„Ten starý chlap?“

„... a ty, Harry.“

„Say again?“

„Počul si dobre.“

Harry urobil grimasu.

„Máš niečo proti?“

„Samozrejme, že mám niečo proti.“

„Prečo? Toto je, Harry, pre každého česť. Potľapkanie po pleci.“

„Naozaj?“ Harry zahasil cigaretu a nahnevane ju roztláčal v popolníku. „Alebo to je len ďalší krok v procese mojej rehabilitácie?“

„Čo tým myslíš?“ Bjarne Møller sa zatváril urazene.

„Viem, že keď si ma znovu prijal do tepla po mojom návrate z Bangkoku, konal si v rozpore s tým, čo ti radili. Pohádal si sa s viacerými ľuďmi. A ja ti za to budem navždy vďačný. Ale čo je toto? Styčný dôstojník? Znie mi to ako pokus dokázať pochybovačom, že si mal pravdu a oni sa mýlili. Že Holeho hviezda stúpa a vie prevziať zodpovednosť.“

„No a?“

Bjarne Møller si opäť ruky skrížil za svojou dokonalou lebkou.

„No a?“ napodobnil ho Harry. „Je to o tom? Som zasa len jeden kamienok v mozaike?“

Møller si odovzdane vzdychol.

„Harry, všetci sme len kamienky. Za všetkým sa vždy skrýva niečo iné. Tento prípad nie je horší ako ostatné. Odveď dobrú prácu a pomôžeš tým sebe aj mne. Je to naozaj také ťažké?“

Harry sa nahnevane nadýchol, chcel niečo povedať, potom sa zarazil, začal odznovu, napokon to vzdal. Z vrecka vylovil novú cigaretu.

„Akurát si len pripadám ako nejaký dostihový kôň. A že nedokážem uniesť tú zodpovednosť.“

Harry si vložil cigaretu medzi pery, ale si ju nezapálil. Møllerovi dlhoval protislužbu, ale čo sa stane, keď to pokašle? Nad tým Møller nerozmýšľa? Styčný dôstojník. Už dosť dlho je čistý, no aj tak musí dávať pozor, prekonávať pekne jeden deň za druhým. Do riti, nebol toto hlavný dôvod, pre ktorý sa stal vyšetrovateľom? Aby nemusel riadiť ľudí? A podľa možnosti mal minimum nadriadených. Harry zahryzol do filtra.

Počul, ako niekto čosi hovorí na chodbe pri automatoch. Znelo to ako Waalerov hlas. Potom sa ozval zvonivý ženský smiech. Asi tá nová asistentka. Ešte stále cítil v nose jej voňavku.

„Do riti,“ vzdychol si Harry. Do-ri-ti. Pri tých troch slabikách mu tri razy podskočila cigareta.

Møller medzitým zavrel oči a teraz ich znovu pootvoril:

„Môžem to chápať ako áno?“

Harry vstal a bez slova vyšiel z miestnosti.

8/ Mýtna stanica pri Alnabru

1. november 1999

Sivý vták vletel a znovu vyletel z Harryho zorného poľa. Priložil prst na spúšť revolvera Smith & Wesson, kaliber 38, a civel na nehybný chrbát za sklom. Niekto včera v televízii rozprával o pomalom čase.

Ellen, zatrúb. Stlač tú prekliatu trúbu, to musí byť americký agent.

Pomalý čas. Ako chvíľa pred tým, než sa rozbalia darčeky.

Prvá motorka sa ocitla na úrovni búdok vyberačov mýta a červienka ešte vždy zostávala čiernym fľakom na kraji zorného poľa. Čas v elektrickom kresle predtým ako...

Harry stlačil spúšť. Raz, dvakrát, trikrát.

A vtedy čas vystrelil šialeným tempom. Farebné sklo sa zmenilo na biele, keď sa v kryštálovom daždi rozsypalo na asfalt a on ešte stihol zazrieť ruku, čo zmizla v búdke skôr, než sa ozval pískajúci zvuk drahých amerických áut. A boli preč.

Civel na búdku. Zopár žltých listov, čo rozvírila kolóna, ešte vždy lietalo vo vzduchu. Potom klesli na špinavú, sivú trávu. Civel na búdku. Opäť sa rozhostilo ticho a na okamih nedokázal pochopiť, že sa nachádza na celkom obyčajnej mýtnej stanici, v istý celkom obyčajný nórsky jesenný deň s celkom obyčajnou čerpacou stanicou Esso v pozadí. Dokonca aj pach tohto dňa bol celkom obyčajný: hnijúce listy a výfukové plyny. A vtedy mu napadla myšlienka: možno sa nič z toho nestalo.

Ešte vždy civel na búdku, keď žalujúci, nástojčivý klaksón Volva za ním rozťal deň na dve časti.

Druhá časť / GENESIS

9/ 1942

Svetlice ožarovali sivú nočnú oblohu, ktorá teraz pripomínala špinavú celtovinu natiahnutú nabezútešnej, holej krajine, čo ich obklopovala zovšetkých strán. Možno Rusi spustili novú ofenzívu, možno sa len tak tvária, to sa človek vždy dozvedel až neskôr. Gudbrand sa krčil nakraji zákopu. Oboma rukami zvieral pušku anačúval vzdialeným, tupým výbuchom, sledujúc pritom padajúce svetlice. Vedel, že by sa nane nemal pozerať, oslepia ho aneuvidí ruských rozviedčikov, plaziacich sa snehom vkrajine nikoho. Neuvidí ich tak či tak, nikdy nenašiel sám čo len jedného, vždy strieľal len napokyn ostatných. Tak ako teraz.

„Tam leží!“

Hlas patril Danielovi Gudesonovi, jedinému chlapcovi zmesta vcelej jednotke. Všetci ostatní pochádzali zbohom zabudnutých dedín. Niektorí zoširokých dolín, iní zasa zhlbokých, tajomných aľudoprázdnych údolí ako Gudbrand. Nie však Daniel. Nie Daniel Gudeson, vysoký chlap shladkým čelom, iskrivo modrými očami ažiarivým úsmevom. Bol ako vystrihnutý zplagátov verbujúcich chlapcov dovojny. Pochádzal zmesta, ktoré malo budúcnosť.

„Pol tretej, naľavo odkríka,“ zakričal Daniel.

Krík? Veď predsa vtejto rozbombardovanej krajine nemôže už rásť nijaký krík! No, zrejme áno, lebo ostatní začali strieľať. Tresk, beng, prask. Každá piata guľka presvišťala oblúkom ako svetluška. Guľka vyletela dotmy, no vyzeralo to, akoby naraz ustala, spomalila ajednoducho spadla niekde dopoľa. Tak sa to aspoň zdalo Gudbrandovi. Napadlo mu, že taká pomalá guľka nemôže nikoho zabiť.

„Uteká nám!“ zakričal zatrpknutý, nenávistný hlas. Sindre Fauke. Tvár mu takmer splývala smaskáčmi ajeho malé očká prerezávali tmu. Pochádzal zopusteného dvora nakonci doliny Gudbrandsdalen. Pravdepodobne vyrastal nanejakom zapadnutom mieste, kde slnko nikdy nezasvieti, preto bol taký bledý. Gudbrand nevedel, prečo sa Sindre prihlásil nafront, ale počul, že jeho rodičia aj obaja bratia boli členmi pronemeckej vládnej strany, chodili podedine spáskami narukávoch audávali tých, ktorých podozrievali, že sú židáci. Daniel tvrdil, že všetci zradcovia avšetci tí, čo len využívajú vojnu nato, aby získali preseba výhody, raz sami okúsia rany biča.

„Ale nie,“ zašepkal Daniel apriložil si zbraň klícu. „Ani jeden prekliaty boľševik nám neutečie.“

„Vie, že ho vidíme,“ povedal Sindre. „Skryje sa dojamy.“

„Ale nie,“ zopakoval Daniel anamieril.

Gudbrand uprene hľadel dosivobielej tmy. Biely sneh, biele maskáče, biele svetlice. Obloha sa opäť rozžiarila. Pozľadovatenom snehu sa preháňali rozmanité tiene. Gudbrand opäť zdvihol hlavu. Žlté ačervené záblesky nahorizonte, zaktorými nasledovali ďalšie výbuchy. Bolo to také neskutočné ako film vkine, ibaže bolo tridsať stupňov podnulou anemal koho objímať. Možno Rusi teraz naozaj začali ofenzívu?

„Daniel!“

„Čo to vravíš?“