Start

Khaled Hosseini

A THOUSAND SPLENDID SUNS

Copyright © 2007 by ATSS PUBLICATIONS LLC

Translation © 2009 by Mária Galádová

Jacket design © 2009 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2009, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu Khaled Hosseini: A Thousand Splendid Suns

(Riverhead Books, New York 2007) preložila Mária Galádová.

Redigovala Elena Račková.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 33. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2567-1

Túto knihu venujem Harisovi a Farah,

ktorí sú svetlom mojich očí,

a všetkým ženám Afganistanu.

PRVÁ ČASŤ 

1)

MARIAM MALA PÄT ROKOV, KEĎ PRVÝKRÁT POČULA slovo harami.

Stalo sa to vo štvrtok. Isto-iste si totiž pamätala, že v ten deň bola veľmi neposedná a roztržitá. Taká, aká zvykla byť len vo štvrtok, keď prichádzal k nim do kolby na návštevu Džalil. Keďže si chcela skrátiť čakanie na to, kedy ho už konečne uvidí, mávajúc rukami prebehla čistinkou po tráve, siahajúcej dospelému po kolená, vošla do chalupy, tu sa vyštverala na stoličku a začala skladať z police maminu čínsku čajovú súpravu. Ten porcelán bola jediná spomienka, ktorá zostala Mariaminej mame Nane na vlastnú matku, pretože jej umrela, keď mala iba dva roky. Nana s láskou opatrovala každý kus modrobieleho čajového porcelánu, kochala sa pohľadom na elegantnú krivku hrdla kanvice, na ručne maľované pinky, chryzantémy a draka na cukorničke, ktorý mal zaháňať zlo. A práve tento posledný kus sa Mariam vyšmykol z rúk, spadol na drevenú podlahu kolby a rozbil sa na kúsky.

Keď Nana zbadala rozbitú cukorničku, tvár jej očervenela, horná pera sa roztriasla a jej oči, to tupozraké aj to zdravé, sa prísne upreli na Mariam. Vyzerala ako pomätená. Mariam sa preľakla, že do jej matky opäť vstúpil džinn – duch. Ale džinn neprišiel, aspoň teraz nie. Namiesto toho Nana schmatla Mariam za obe zápästia, pritiahla si ju bližšie a cez zaťaté zuby precedila: „Ty neohrabaný malý harami. Si odplata za všetko, čo som podstúpila. Rozbila si rodinný klenot. Ty nemotorný harami.“

Vtedy Mariam nerozumela. Nevedela, že harami je bastard. A nebola ani dosť veľká na to, aby si mohla uvedomiť tú nespravodlivosť a pochopiť, že vinní sú tí, čo bastarda splodili, a nie harami, ktorého jediným hriechom je, že sa narodil. Podľa spôsobu, akým Nana vyslovovala to slovo, sa Mariam domnievala, že byť harami znamená niečo nepekné, ba až odpudzujúce. Ako nejaký hmyz, ako rozliezajúce sa šváby, ktoré Nana večne preklínala a vymetala z kolby von.

Neskôr, keď bola Mariam staršia, pochopila. Práve ten spôsob, akým Nana slovo vyriekla – viac vyprskla, ako vypovedala – primäl Mariam naplno pocítiť jeho ostrosť.

Teraz už chápala, že harami je neželaná bytosť. Že ona, Mariam, je nelegitímna osoba, a teda nikdy nebude mať zákonné právo na to, na čo ostatní ľudia právo majú – na lásku, rodinu, domov a priazeň spoločnosti.

Džalil toto slovo nikdy pred Mariam nepovedal. Hovoril jej, že je jeho kvetinka. Prišiel, schytil ju na ruky, posadil si ju do lona a začal rozprávať všakovaké príbehy. Napríklad o tom, že mesto Herát, kde sa Mariam v roku 1959 narodila, bolo kedysi kolískou perzskej kultúry, domovom spisovateľov, maliarov a moslimských mystikov – sufistov.

„Človek si tam nemohol ani nohu vystrieť, aby pritom nekopol nejakého básnika do zadku,“ smial sa.

Džalil jej rozpovedal príbeh o princeznej Guahar Šád, ktorá dala v pätnástom storočí postaviť slávne minarety ako prejav svojej lásky k mestu, ako ódu na Herát. Farbisto jej opisoval zelené herátske obilné polia, ovocné sady, viniče s tučnými bobuľami hrozna, klenuté mestské bazáre, večne plné ľudí. „Rastie tam jeden pistáciovník,“ povedal raz Džalil, „a pod ním, Mariamka milá, Mariam džo, nie je pochovaný nik iný, než sám veľký básnik Džami.“ Naklonil sa a zašepkal: „Džami žil pred päťsto rokmi. Skutočne. Raz som ťa tam, k tomu stromu zobral. Ešte si bola malá. Asi sa na to nepamätáš.“

Bola to pravda. Mariam si nespomínala. A hoci ostatných pätnásť rokov svojho života žila blízko Herátu, dokonca tak blízko, že ta mohla dôjsť pešo, preslávený strom nikdy nevidela.

A nevidela ani povestné týčiace sa minarety, neodtrhla si ovocie zo stromov herátskych sadov a netúlala sa herátskymi lánmi pšenice. No vždy, keď sa Džalil takto rozhovoril, počúvala ho s potešením. Obdivovala jeho všestranné vedomosti.

Až sa zachvievala pocitom hrdosti, že má otca, ktorý vie tak veľa o svete.

„Bezočivé lži,“ povedala Nana, keď Džalil odišiel. „Bezočivé lži bezočivého boháča. Nikdy ťa nezobral k nijakému stromu. Nedaj sa opantať jeho rečami. Podviedol nás, ten tvoj milovaný otecko. Odvrhol. Vyhodil zo svojho nóbl domu, ako keby sme preňho nič neznamenali. A urobil to celkom rád.“

Mariam poslušne počúvala. Nikdy sa neodvážila Nane povedať, ako neznáša, keď takto rozpráva o Džalilovi. Popravde, Mariam v Džalilovej blízkosti nikdy nemala pocit, že je harami. Každý štvrtok, keď prišiel na návštevu a zahrnul ju úsmevmi, darčekmi a milým slovom, sa na jednu dve hodinky cítila byť hodna všetkej krásy a štedrosti, ktorú len môže život ponúknuť. A pre toto ho Mariam milovala.

Aj keby sa mala o neho deliť.

Džalil mal tri manželky a deväť detí, legitímnych detí, ktoré Mariam nepoznala. Bol jedným z najbohatších mužov v Heráte.

Vlastnil kino. Mariam ešte nikdy v živote nevidela kino. A keďže veľmi naliehala, Džalil jej opísal, ako to jeho vyzerá. Dozvedela sa, že má priečelie obložené modrými a svetlohnedými terakotovými obkladačkami, súkromné lóže na balkóne a mriežkovaný strop, dvojkrídlové výkyvné dvere do vydláždeného vestibulu, kde sú v sklenených vitrínach umiestnené plagáty hindských filmov. Jedného dňa Džalil povedal, že každý utorok dostávajú deti pri jednom vyhradenom stánku zmrzlinu zadarmo, na čo sa Nana zdržanlivo pousmiala. Keď odišiel, rozchechotala sa a povedala: „Deti cudzincov dostávajú zmrzlinu. A čo dostaneš ty, Mariam? Rozprávanie o zmrzline.“

Okrem kina vlastnil Džalil pôdu na územiach Karoch a Faráh, tri obchody s kobercami, obchod s odevmi a luxusné vozidlo – čierny Buick Roadmaster z roku 1956. Bol jedným z najvplyvnejších mužov v Heráte, priateľ starostu a guvernéra provincie. Mal kuchára, šoféra a tri gazdiné v domácnosti. Jednou z nich bola kedysi aj Nana. Kým jej nezačalo rásť brucho.

Keď sa to stalo, celá Džalilova rodina kolektívne zalapala po dychu a otrávila všetok vzduch v Heráte, povedala raz Nana. Príbuzní zo strany jeho manželiek prisahali, že potečie krv. Manželky žiadali, aby ju vyhodil z domu. Nanin vlastný otec, ktorý bol jednoduchým kameňorytcom v neďalekej dedine Gul Daman, ju vydedil. Potom si, skompromitovaný, zbalil veci, nasadol do autobusu smerujúceho do Bran a viac o ňom nik nepočul.

„Občas ľutujem, že môj otec vtedy nemal dostatočne silný žalúdok na to, aby si naostril nôž a urobil, ako mu kázala česť,“ vravela raz skoro ráno Nana, keď kŕmila sliepky na dvore pri kolbe. „Bolo by to pre mňa lepšie.“ Hodila ďalšiu hrsť zrna do výbehu, odmlčala sa a pozrela na Mariam. „A asi aj pre teba. Ušetril by ťa žiaľu z poznania, že si tým, čím si. Ale on bol zbabelec, ten môj otec. Nemal dil, nemal srdce to urobiť.“

Ani Džalil nemal dil urobiť, čo káže česť, dodala Nana. Postaviť sa svojej rodine, svojim manželkám, všetkým svokrovcom a prijať zodpovednosť za svoj čin. Namiesto toho sa za zatvorenými dverami rýchlo ukula dohoda tak, aby nestratil tvár. Nasledujúceho dňa jej prikázal, aby si vzala svoje veci z ubytovne pre služobníctvo, kde bývala, a poslal ju preč.

„Vieš, čo povedal svojim ženám na obhajobu? Že som sa mu nanútila. Že je to moja vina. Didi? – Rozumieš? Byť ženou v dnešnom svete znamená práve toto.“ Nana položila misku s krmivom. Obrátila sa k Mariam a prstom jej podvihla bradu.

„Pozri sa na mňa, Mariam.“

Mariam zdráhavo zodvihla zrak.

Nana povedala: „Nauč sa to raz a navždy, dcéra moja: Ako strelka kompasu zakaždým ukáže na sever, tak mužov obviňujúci prst vždy nájde ženu. Vždy! Pamätaj si to, Mariam.“

2)

„PRE DŽALILA A JEHO ŽENY SOM BOLA POKERÚT. Obyčajná palina. Aj ty. A to si sa ešte ani nenarodila.“

„A čo je to palina?“ opýtala sa Mariam.

„Burina,“ odpovedala Nana. „Niečo, čo vytrhneš a zahodíš.“

Mariam sa v mysli zachmúrila. Džalil s ňou nezaobchádzal ako s burinou. Nikdy sa k nej tak nesprával. No pokladala za múdrejšie potlačiť nesúhlas.

„Ale na rozdiel od buriny, mňa museli presadiť, dať mi jedlo a vodu. Brali ohľad na teba. Tak to dohodol Džalil so svojou rodinou.“

Nana povedala, že odmietla žiť v Heráte.

„Načo? Aby som sledovala, ako rozváža kinčini, svoje manželky, celý deň po meste?“

Povedala, že nepôjde bývať ani do prázdneho otcovho domu v dedine Gul Daman, učupenej na strmom kopci asi dva kilometre severne od Herátu. Opakovala, že chce žiť vzdialená, izolovaná od sveta niekde, kde susedia nebudú zízať na jej brucho a vyškierať sa, ukazujúc na ňu prstom, alebo, čo je ešte horšie, zraňovať ju svojou neúprimnou vľúdnosťou.

„A ver mi, tvoj otec si s úľavou vydýchol, keď ma už nemal na očiach. Práve to mu vyhovovalo,“ zdôraznila Nana.

Čistinku navrhol Mušin, najstarší syn Džalila a jeho prvej ženy Chadidže. Nachádzala sa v chotári dediny Gul Daman. Dostať sa tam dalo po prejazdenej poľnej ceste, ktorá sa oddeľovala od hlavnej, spájajúcej Herát a Gul Daman, a stúpala do kopca. Poľnú cestu z jednej strany lemovala po kolená vysoká tráva posiata hlavičkami bielych a svetložltých kvetov. Kľukato stúpala do vrchov, až sa vyšplhala k plošine, kde sa k nebu týčili topole a rástli trsy divých krovín. Z tejto výšky sa dali po ľavej strane rozoznať špičky zhrdzavených lopatiek guldamanského mlyna a napravo sa ako na dlani rozprestieral celý Herát. Cestu náhle preťal horský potok plný pstruhov, ktorý stekal z hôr Safid-koh, obklopujúcich Gul Daman. Asi dvesto metrov vyššie proti prúdu potoka bol háj, v ktorom do kruhu rástli smutné vŕby. Uprostred, v ich tieni bola čistinka. Džalil sa tam šiel pozrieť. Nana povedala, že keď sa vrátil, budil dojem dozorcu, ktorý sa chváli vybielenými stenami a naleštenou podlahou svojho väzenia.

„A tak nám tvoj otec postavil túto kuticu.“

Ako pätnásťročná sa mala Nana vydávať. Jej nápadníkom bol chlapec zo Šindandu, mladý predajca papagájov. Mariam ten príbeh poznala priamo od nej. A hoci Nana vynechala detaily, z nostalgického svetla v jej očiach mohla Mariam vyčítať, že bola šťastná, naozaj šťastná – možno jedinký raz v živote – vtedy, v dňoch príprav na svadbu.

Počas Naninho rozprávania jej Mariam sedela v lone a predstavovala si svoju mamu, ako si skúša svadobný odev, ako sedí na koni a placho sa usmieva, zahalená závojom zeleného rúcha. Dlane henou pomaľované na červeno, vlasy sčesané na cestičku ozdobenú strieborným prachom, vrkoče spevnené tužidlom z miazgy stromu. Muzikanti hrajú na šahnaj flautu a na dohol bubny, húkajúce deti sa naháňajú po ulici.

Potom, asi týždeň pred svadbou, vošiel do Naninho tela džinn. Mariam nepotrebovala bližšie vysvetlenie. Dosť často bola toho svedkom na vlastné oči. Nana sa náhle zrútila, jej telo sa naplo, stuhlo, oči vyvrátené, ruky a nohy sa triasli, ako keby ju zvnútra niečo hrdúsilo, pri kútikoch úst sa jej zjavila pena, biela, niekedy ružová s krvou. Potom ospalosť, strach budiaca dezorientácia, nesúvislé brblanie.

Keď sa správa doniesla do Šindandu, chlapcova rodina zrušila sobáš.

„Zľakli sa,“ skomentovala situáciu Nana.

Svadobné šaty putovali do skrine. Po tej udalosti už žiaden nápadník neprišiel.

Na čistinke postavili Džalil a dvaja z jeho synov – Farad a Mušin malú kolbu, kde Mariam strávila prvých pätnásť rokov života. Steny vytiahli z tehál vysušených len slnkom a oblepili ich blatom a slamou. Kolba mala dve skladacie lôžka na spanie, drevený stôl, dve stoličky s operadlom, okno a na stenách pribité poličky, kde Nana uložila hlinené hrnce a milovanú porcelánovú čajovú súpravu. Džalil ta osadil nové liatinové kachle, aby sa dalo v zime prikúriť, a za kolbou naukladal kláty narezaného dreva. Zadovážil aj hlinenú pec tandúr, ktorá slúžila na pečenie chleba, a pred kolbou zhotovil oplotený výbeh pre sliepky. Priniesol niekoľko oviec a zhotovil im kŕmidlo. Faradovi a Mušinovi prikázal, aby vo vzdialenosti asi sto metrov od čistinky olemovanej vŕbami vykopali hlbokú jamu a postavili latrínu. Nana povedala, že na stavbu kolby si Džalil mohol pokojne najať robotníkov, no neurobil to.

„Jeho predstava pokánia.“

Podľa Naninho rozprávania jej nik neprišiel na pomoc, keď rodila Mariam. Udialo sa to v jeden vlhký, zamračený deň na jar roku 1959, v tridsiatom šiestom roku štyridsaťročného pokojného vládnutia kráľa Záhira Šáha, povedala jej raz Nana. Džalil sa neunúval zavolať lekára, dokonca ani pôrodnú sestru, hoci vedel, že džinn môže vstúpiť do jej tela a vyvolať záchvat práve vtedy, keď bude rodiť. Ležala celkom sama na dlážke kolby, po jej boku nôž, a telo jej máčal pot.

„Keď bolesť začala byť na nevydržanie, hrýzla som vankúš a kričala som doň, až kým som nezachrípla. A jednako nik neprišiel utrieť mi tvár či podať dúšok vody. A ty, Mariam džo, si sa veru neponáhľala. Prinútila si ma takmer dva dni ležať na studenej tvrdej dlážke kolby. Nejedla som, ani nespala. Len som tlačila a modlila sa, aby si už vyšla.“

„Prepáč mi, Nana.“

„Ja sama som prerezala šnúru, ktorá nás spájala. Na to ten nôž.“

„Je mi to ľúto, Nana.“

Malá Mariam nevedela rozlíšiť, keď sa Nana v takejto situácii zvykla trpko pousmiať, či je to znak pokračujúceho obviňovania alebo neochotného odpustenia. A ani len jej na um neprišlo, že ospravedlňovať sa za spôsob, akým prišla na svet, je nespravodlivosť sama. Zhruba v čase svojich desiatych narodenín všetko pochopila. Odvtedy už tomuto rozprávaniu neverila. Verila Džalilovej verzii. Verila, že hoci bol preč, zariadil Nane odvoz do nemocnice, kde bola pod lekárskym dohľadom. Ležala v dobre osvetlenej čistej izbe v riadnej posteli. Džalil len smutne potriasol hlavou, keď Mariam spomenula nôž.

„Povedali mi, že to netrvalo ani hodinu,“ vysvetľoval. „A ty si bola dobré dieťa, Mariam džo. Dokonca už aj vtedy, keď si sa rodila, si bola dobré dieťa.“

„Ani tam nebol!“ vyprskla Nana. „Bol so svojimi ctenými priateľmi v Tachte-Safar jazdiť na koňoch.“

Nana pokračovala, že keď ho informovali o narodení ďalšej dcéry, len mykol plecom a ďalej česal svojho koňa. A v Tachte-Safar zostal ešte ďalšie dva týždne.

„Pravda je taká, že ťa do mesiaca života nikdy na rukách nedržal. A potom raz pribehol, nakukol, poznamenal niečo o tvojej pretiahnutej tvári a vrátil mi ťa späť.“

Mariam začala pochybovať aj o tejto časti príbehu. Džalil pripustil, že bol jazdiť v Tachte-Safar, no len čo sa mu doniesla správa o dcérke do uší, nepokrčil plecami, ale vhupol do sedla a ponáhľal sa späť do Herátu. Hojdal ju na rukách, palcom jej uhládzal neposlušné obočie a pohmkával uspávanku. Mariam neverila, že Džalil označil jej tvár za priúzku a pretiahnutú, hoci taká naozaj je.

Nana povedala, že meno Mariam vybrala ona, pretože sa tak volala jej matka. Džalil vravel, že meno vybral on, pretože Mariam značí tuberóza, krásny voňavý kvet.

„Tvoj obľúbený?“ spýtala sa Mariam. „No, jeden z najobľúbenejších,“ odpovedal a usmial sa.

3)

JEDNOU Z NAJRANEJŠÍCH MARIAMINÝCH SPOMIENOK bol zvuk, ktorý vydávali železné kolesá káry, hrkotajúcej po kamenistej ceste. Kára prichádzala raz za mesiac s nákladom ryže, múky, čaju, cukru, jedlého oleja, mydla a zubnej pasty. Dohora ju tlačili dvaja z Mariaminých nevlastných bratov, zvyčajne Mušin a Ramin, niekedy Ramin a Farad. Hore prašnou cestou, ponad skaly a okruhliaky, cez výmole a kroviny, striedali sa chlapci v tlačení káry, až kým neprišli k horskému potoku. Tu sa musela kára vyprázdniť a náklad preniesť cez vodu na rukách. Potom chlapci preniesli cez potok aj káru a opäť ju naložili. Nasledovalo ďalších dvesto metrov tlačenia do kopca, tentoraz cez vysokú hustú trávu a spleť krovín. Z cesty im odskakovali žaby. Chlapci si rukami odháňali zo spotených tvárí komáre.

„Má sluhov,“ povedala Mariam. „Mohol by jedného poslať s nákladom.“

„Jeho predstava pokánia,“ utrúsila Nana.

Hrkot káry vytiahol Mariam a Nanu von. Mariam navždy zostalo v pamäti, akým spôsobom Nana prežívala tento veľký prídelový deň: vysoká, bosá, na kosť vychudnutá žena vykláňajúca sa z dverí, tupozraké oko zúžené do štrbinky, ruky prekrížené vzdorom i posmechom. Jej nakrátko pristrihnuté, na slnku sa ligotajúce vlasy bývali nepokryté a neučesané. Zle padnúcu sivú blúzu mala pozapínanú až ku krku a vrecká napchaté drobnými kamienkami.

Chlapci sedeli pri potoku a čakali, až Mariam a Nana poprenášajú prídely do kolby. Mali skúsenosť, že je lepšie nechodiť bližšie ako na tridsať metrov, hoci Nanina schopnosť mieriť bola veľmi slabá a väčšina kameňov ani zďaleka nedoletela až k nim. Nana pokrikovala na chlapcov, vláčiac dovnútra vrecká ryže, a nadávala im menami, ktorým Mariam nerozumela. Preklínala ich matere, nenávistne na nich zazerala. Chlapci urážky nikdy neopätovali.

Mariam bolo chlapcov ľúto. Aké len museli mať unavené ruky a nohy, rozmýšľala súcitne, kým vytlačili ten ťažký náklad. Kiež by im tak mohla ponúknuť trochu vody. No nepovedala nič a keď jej zamávali, ona im neodkývala. Raz dokonca, aby urobila radosť Nane, zakričala na Mušina, že má ústa ako jašteričí zadok. No potom ju začal zožierať pocit viny, hanby i strachu, že by to mohol povedať Džalilovi.

Avšak Nana sa smiala na celé ústa, škeriac prehnitý predný zub, až sa Mariam zľakla, že smiech prejde do jedného z jej záchvatov. Keď sa prestala smiať, pozrela na Mariam a povedala: „Si dobrá dcéra.“

Keď bola kára prázdna, chlapci sa došuchtali k nej a tlačiac ju, pobrali sa späť. Mariam stála a čakala, až kým sa jej vo vysokej tráve a kvitnúcej burine celkom nestratili z dohľadu.

„Už ideš?“

„Áno, Nana.“

„Vysmievajú sa ti. Isto-iste. Počujem ich.“

„Idem.“

„Neveríš mi?“

„Tu som.“

„Vieš, že ťa mám rada, Mariam džo.“

Ráno ich zobudilo z diaľky prichádzajúce bľačanie oviec a prenikavé trúbenie flauty guldamanských pastierov, čo hnali svoje stáda na pastviny trávnatého úbočia.

Mariam s Nanou podojili kozy, nakŕmili sliepky a pozbierali znesené vajcia. Spoločne zarobili na chlieb. Nana jej ukazovala, ako miesiť cesto, ako rozrobiť oheň v peci tandúr, ako popritláčať utľapkané cesto na rozpálené steny pece. Naučila ju tiež šiť, variť ryžu, pripraviť dusené jedlo z kvaky šalgham, špenátové sabzi, karfiol so zázvorom…

Nana sa netajila svojou nechuťou prijímať návštevy a vôbec stretať ľudí, no pár vyvolených tvorilo výnimku. Asi raz za mesiac sa u nich objavil guldamanský starosta, dedinský arbab Habib Chán, bradatý muž s malou hlavou a veľkým bruchom.

V pätách mu kráčal sluha a niesol dusené kurča, niekedy hrniec s kičiri – ryžou varenou s fazuľou, alebo košík maľovaných vajíčok pre Mariam. 

Chodievala k nim aj tučná stará žena, ktorú Nana volala Bibi džo. Jej nebohý manžel bol kamenár a priatelil sa s Naniným otcom.

Bibi džo vždy prichádzala v sprievode niektorej zo svojich šiestich neviest a jedného či dvoch vnúčat. Krívajúc a soptiac, prešla cez čistinku až ku kolbe, kde si teatrálne šúchala bok a za bolestného vzdychania sa usadila na stoličku, ktorú jej prisunula Nana. Aj Bibi džo zakaždým voľačo Mariam doniesla, raz škatuľku plnú dišlemeh cukríkov, inokedy košík s dulami. No a Nanu najprv zahrnula ponosami na zhoršujúce sa zdravie a potom klebetami z Herátu a Gul Damanu, ktoré vykladala obzvlášť zoširoka a s veľkou chuťou. Jej nevesta zatiaľ ticho sedela za ňou a poslušne počúvala.

No Mariaminým najväčším obľúbencom, samozrejme okrem Džalila, bol duchovný, mulla Faizulláh, starý guldamanský akhund, učiteľ moslimského náboženstva. Prichádzal k nim raz alebo dvakrát týždenne, aby ju naučil päť denných namaz modlitieb. Vzdelával ju v prednese Koránu presne tak ako jej mamu, keď bola ešte malá. Bol to on, kto učil Mariam čítať, kto s veľkou trpezlivosťou počúval, ako jej pery nezvučne slabikujú slová, ktoré si ukazováčikom jedno za druhým podčiarkuje tak silno, až jej belie necht, ako keby chcela z písmen vytlačiť ich význam. Bol to mulla Faizulláh, kto jej držal ruku s ceruzkou a viedol ju stúpaniami, oblúčikmi a krivkami každého alef, beh a seh, prvých písmen abecedy.

Mulla Faizulláh bol vychudnutý, zhrbený starý muž s bezzubým úsmevom a bielou bradou, ktorá mu siahala po pás. Zvyčajne prichádzal do kolby sám, no niekedy aj so svojím červenovlasým synom Hamzom, ktorý bol o pár rokov starší ako Mariam. Keď sa ukázal v kolbe, Mariam mu pobozkala ruku, čo bolo, ako keby pobozkala suchú halúzku potiahnutú tenkou kožkou. On jej dal bozk na čelo. Potom si šli sadnúť dnu a vyučovanie sa začalo. Po vyučovaní sedávali pred kolbou, chrúmali píniové oriešky a popíjali zelený čaj a pritom sledovali sláviky, prelietajúce zo stromu na strom. Niekedy sa vybrali na prechádzku popadaným, do bronzova sfarbeným lístím, pomedzi jelšové kroviny proti prúdu potoka – do hôr. Ako kráčali, mulla Faizulláh pretáčal v prstoch zrnká svojho tasbeh ruženca a stareckým trasúcim sa hlasom rozprával Mariam príbehy o všetkom, čo videl vo svojej mladosti – o dvojhlavom hadovi, ktorého našiel v Iráne na isfahánskom Tridsiatom treťom klenutom moste, alebo o vodnom melóne, ktorý raz rozpolil pred Modrou mešitou v Mazare a hľa: semienka na jednej polovici vytvárali slovo Allah a na druhej Akbar, Boh – Najvyšší.

Mulla Faizulláh sa Mariam priznal, že boli časy, keď nerozumel vetám v Koráne, no miloval očarujúci zvuk arabských slov, keď sa mu rinuli z úst. Povedal, že ho vždy povzbudili, uľavili jeho duši.

„Aj tebe prinesú útechu, Mariam džo,“ dodal. „Môžeš ich prednášať v čase núdze, nesklamú ťa. Božie slová ťa veru nikdy nezradia, dievča moje!“

Mulla Faizulláh počúval príbehy takým istým spôsobom, ako ich aj rozprával. Keď hovorila Mariam, pozornosť mu nikdy neochabovala. Pomaly prikyvoval a usmieval sa s výrazom vďačnosti, ako keby sa mu dostalo vytúženého privilégia. Mullovi Faizulláhovi sa dalo ľahko povedať všetko, aj veci, s ktorými sa Mariam neodvážila zveriť Nane. Jedného dňa, ako sa tak prechádzali, prezradila mu Mariam, že túži ísť do školy.

„Myslím do naozajstnej školy, achund sahib, pán učiteľ. Učiť sa v triede. Ako ostatné deti môjho otca.“

Mulla Faizulláh sa zarazil.

Týždeň predtým priniesla Bibi džo správu, že Džalilove dcéry Saida a Nahíd pôjdu do dievčenskej školy Mehri v Heráte. Odvtedy sa myšlienky na triedu a učiteľov prevaľovali v Mariaminej hlave spolu s predstavami linajkových školských zošitov, stĺpčekov čísel a pier, čo robia veľké tmavé machule. Chcela mať pravítko, prikladať ho na prázdne strany zošita a rysovať dôležito vyzerajúce čiary. Už sa videla, ako sedí v triede spolu s ostatnými dievčatami v jej veku.

„Naozaj si to želáš?“ opýtal sa mulla Faizulláh, pozerajúc na ňu mäkkými vodnatými očami. Ruky mal založené za ohnutým chrbtom a tieň jeho turbana padal na záhon porastený iskerníkom.

„Áno.“

„A odo mňa chceš, aby som požiadal tvoju mamu o dovolenie.“

Mariam sa usmiala. Pomyslela si, že okrem Džalila nie je na svete nik, kto by jej rozumel lepšie ako jej učiteľ.

„Čo teda môžem robiť? Boh vo svojej múdrosti nadelil každému slabosti. A tou najväčšou z mojich je, že ti neviem nič odmietnuť, Mariam džo,“ povedal a poklepal ju po líci svojím artritickým prstom.

No keď začal o veci hovoriť s Nanou, tej od prekvapenia vypadol z ruky nôž, ktorým práve krájala cibuľu. „Načo!?“

„Ak sa chce dievča učiť, nechaj ju, moja drahá. Dovoľ jej získať vzdelanie.“

„Učiť sa? Učiť sa čo, mulla sahib?“ spýtala sa Nana ostro. „Čo sa tam dá naučiť?“

Pohľadom šľahla na Mariam.

Tá sa len dívala dole na ruky.

„Aký má zmysel, aby dievča ako ty chodilo do školy? To je ako – leštiť pľuvadlo. V školách, ako sú tamtie, sa nenaučíš nič, čo by malo cenu. Je len jedna, len jediná schopnosť, ktorú potrebujú k životu ženy ako my, a tú v školách neučia.“

„Nemala by si takto rozprávať,“ jemne ju napomenul mulla Faizulláh.

„Pozri na mňa.“

Mariam zdvihla oči.

„Len jedna schopnosť. A to je – tahamul. Vydržať.“

„Vydržať čo, Nana?“

„Óh, len sa ty neboj,“ odvetila Nana. „Nebude toho málo.“

A hneď pokračovala, ako ju Džalilove manželky volali škaredou chudobnou kamenárovou dcérou, ako ju nútili prať im bielizeň vonku v zime, dokiaľ jej celkom neskrehla tvár a končeky prstov nehoreli od mrazu…

„Taký je náš údel, Mariam. Žien ako ty a ja. My ale vydržíme. Lebo to je všetko, čo máme. Rozumieš? A okrem toho, v škole by sa ti smiali. Celkom určite. Volali by ťa harami. Hovorili by o tebe tie najškaredšie veci. A to nestrpím.“

Mariam prikývla.

„Dosť už rečí o škole. Si všetko, čo mám. Nedám si ťa. Pozri sa… Dosť bolo rečí o škole!“

„Maj rozum. No tak. Ak to dievča chce…,“ pokúsil sa mulla Faizulláh opäť.

„A ty, achund sahib, pri všetkej úcte, práve ty by si to mal vedieť najlepšie a nepodporovať tie pochabé nápady. Ak ti na nej skutočne záleží, potom ju pouč, že jej miesto je tu – doma pri svojej matke. A že tam vonku nie je nič, čo by bolo pre ňu. Len odmietnutie a bolesť duše. Viem to, achund sahib. Viem to.“

Koniec ukážky