Start

George Friedman

FLASHPOINTS

Copyright © 2015 by George Friedman All rights reserved.

Translation © 2015 by Martina Zrubáková

Poetry translation © Jana Kantorová-Báliková

Introduction © 2015 Miroslav Lajčák

Jacket design © 2015 by Juraj Šramko Slovak edition © 2015 by Ikar

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

Z anglického originálu Flashpoints (Doubleday,

A Division of Random House LLC., New York 2015) preložila Martina Zrubáková.

Verše preložila Jana Kantorová-Báliková. 

Predslov napísal Miroslav Lajčák.

Odborná spolupráca PhDr. Igor Cibula. 

Redigoval Peter Fridner.

Korigovala Hana Brunovská. 

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 4 488. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-4494-8

Túto knihu venujem sestre Ági

Hymnus pre zatratenú mladosť

Zvon za tými, čo ako dobytok mrú?

Len streľba kanónov tu o nich dbá,

a rachot pušiek má tiež krátku dohru,

je ako vybrechnutá modlitba.

Ani len výsmech! Azda pieseň znie,

či hlasy trúchliacich? Len tóny zhuby,

striel, ktoré kvília ostro, dementne,

a občas azda ktosi clivo trúbi.

Či svit sviec zľahka preč ich unáša?

Nie v rukách chlapcov. Ale v očiach každý

má trblet, ktorý značí rozlúčenie.

Tvár dievčat belie miesto rubáša,

a kvety sú tu na znak nehy navždy.

Šeď súmraku, čo každý večer temnie.

WILFRED OWEN,

padol pri Sambre 4. novembra 1918

PREDSLOV 

SONDA DO EURÓPSKEJ BUDÚCNOSTI

Kniha Georgea Friedmana sa dostáva do rúk čitateľom v období, keď sa na mape Európy po dlhšom čase objavil neuralgický bod, od ktorého sa budú odvíjať ešte mnohé zložité súvislosti. Predvídať budúci vývoj na kontinente aktuálne nie je a ešte dlho nebude vôbec jednoduché. Predpokladom bude poznať a pochopiť príčiny, ale aj zachytiť dynamiku aktuálneho vývoja. Nebudú stačiť zažité stereotypy a modely používané v minulosti. Na tú sa budeme musieť pozrieť novou optikou a postupne ju aplikovať aj na predikciu budúceho vývoja.

V takejto podobe prezentuje autor svoje videnie súčasného sveta – najmä Európy. Poskytuje zároveň inšpirujúce podnety na úvahy o tom, či sa existujúce krízy a napätia budú naďalej prehlbovať, alebo pričinením zodpovedných politikov vyústia do kompromisných a dlhodobo udržateľných riešení.

Aj na Slovensku si veľmi dobre uvedomujeme, že v roku 2014 po zhoršení vzťahov medzi Európskou úniou a Ruskom sa situácia zmenila. Moskva svoj pocit ohrozenia vývojom na Ukrajine a následnú neadekvátnu reakciu na vlastný prenesený strach z občianskej spoločnosti a zásadnejšej zmeny podáva ako obavu z rozširovania euroatlantického priestoru. Často viac rétoricky ako reálne protichodné geopolitické záujmy Moskvy a Washingtonu v Európe tradične vnímame svojou vlastnou európskou optikou.

Aj jednotlivé európske krajiny hodnotia Rusko veľmi diferencovane – s rôznou mierou nedôvery či pocitom bezprostredného ohrozenia. Pragmatici chápu, že Rusko napriek svojej aktuálne ostrej rétorike a virálne sa šíriacej propagande nemá objektívny dôvod kohokoľvek napadnúť či ohrozovať. Samo v žiadnom vonkajšom ohrození nie je. Kľúčom k jeho dlhodobej stabilite nie je vnútorná izolácia, ale skôr vnútorná liberalizácia.

Kľúčovým partnerom Ruskej federácie v Európe je Nemecko. Možno súhlasiť s názorom Georgea Friedmana, že Nemci by chceli „stabilizovať Európsku úniu, udržať si partnerstvo s Francúzskom a dosiahnuť dohodu s Ruskom“. Zodpovednosť Nemecka za stabilitu Európy súvisí predovšetkým so skutočnosťou, že je jeho ekonomickým srdcom. Je však do značnej miery odkázané na ruské energetické zdroje a pre nemecký priemysel nie je bezvýznamným faktorom ani zložitý ruský trh. Ekonomická aj historická prepojenosť oboch krajín je dôležitá aj pri aktuálnom hľadaní východísk z krízy na Ukrajine. Rovnako dôležitá je aj pri komunikačnej kríze medzi Európou a Ruskom, keďže naša schopnosť nielen počuť, ale aj skutočne počúvať jeden druhého sa už dávnejšie stratila.

Zodpovednosť Nemecka za európsku budúcnosť je umocnená tým, že kým v Bruseli je pomyselné kormidlo Európskej únie, Berlín je jej motorom aj navigáciou. Požiadavka výraznejšieho líderstva či vo všeobecnosti „viac Nemecka v Európe“ je čoraz hlasnejšia. Nie je to však závideniahodná pozícia najmä v čase obáv o osud Grécka či avizované referendum o britskom členstve. Ak George Friedman hovorí, že existujú štyri Európske únie, nie je to ani tak metaforické zveličenie, ale skôr reflexia reálneho stavu, v ktorom sa nachádzame.

Národné záujmy jednotlivých členských štátov Európskej únie niekedy pôsobia odstredivou silou na spoločné integračné úsilie a procesy, ktoré sú orientované na dosiahnutie spoločných cieľov. Nemecko-francúzsky tandem úspešne drží spoločenstvo pod jednou strechou, avšak ani títo dvaja hlavní partneri nie sú často zajedno v tom, ako by mala vyzerať ekonomická stratégia Únie. Je však dôležité si uvedomiť, že vnútorná a vonkajšia príťažlivosť Európskej únie vždy spočívala práve v jej pluralite a možnosti konfrontovať rôzne prístupy nielen v teórii, ale aj v dlhoročnej praxi na ceste k najlepšiemu možnému spoločnému výsledku. Na to by sme nemali zabúdať.

Do roku 2008 Európska únia vykazovala dynamický rozvoj a postupne napĺňala programové ciele svojich zakladateľov a dedičov integračných ideálov. Keď naplno prepukla kríza, ukázali sa defekty a systémové chyby, ktoré sme dovtedy nechceli vidieť. Z tohto pohľadu bola však kríza pre Európsku úniu veľmi potrebným varovným signálom, ktorý opäť presmeroval našu pozornosť v rámci európskeho projektu od prílišnej zahľadenosti do vnútorných operatívnych problémov k strategickým a štrukturálnym prioritám, ktorým sa teraz systematicky venujeme.

Dlho sme si nechceli pripustiť krehkosť mieru. Začali sme bezkonfliktnú budúcnosť považovať za samozrejmosť. Rusko-gruzínsky ozbrojený konflikt v roku 2008 bol signálom, že pokusy o vytvorenie „sfér vplyvu“ sa po rozpade Sovietskeho zväzu neskončili. Rôzne konflikty vo svete naznačujú, že vojna ako prostriedok presadzovania mocenských nástrojov nie je historickým anachronizmom, aj keď jej forma sa výrazne zmenila. Vedomie, že v našom tesnom susedstve stále reálne existujú potenciálne ohniská napätia s rizikom ozbrojeného konfliktu, ako sa to stalo v roku 2014 na východnej Ukrajine, opäť upriamilo našu pozornosť na strategické otázky súvisiace s našou obranou a súčasným stavom a pripravenosťou jej kľúčových elementov.

Ďalším vážnym zdrojom, tentoraz však skôr vnútorného napätia v Európe môže byť imigrácia. Sociálne napätie medzi jednotlivými väčšinovými a menšinovými komunitami je vodou na mlyn radikálnym a populistickým hnutiam, ktoré sa často vďaka svojej povrchnej kontroverznosti a napriek zjavnej absencii ponúkaných riešení stávajú súčasťou stredného politického prúdu. Je to zlá správa pre politikov, ale aj ich voličov. Problém nelegálnej migrácie sa preto týka nás všetkých bez ohľadu na to, či sme, alebo nie sme cieľovou krajinou. Solidarita tu znamená hľadanie riešenia, ktoré posilní kapacity tých členských krajín, ktoré problému imigrácie čelia bezprostredne a najviac.

George Friedman sa vo svojej knihe dotkol pestrej palety európskych aj medzinárodných tém. Zaujímavým je aj jeho hlboký exkurz do histórie a tiež filozofické aspekty jeho argumentov. Svedčí o neohraničenej premýšľavosti autora a môže inšpirovať aj čitateľov jeho kníh, aby skúmali, kde sa nachádza ich hodnotové zakotvenie. Najnovšia Friedmanova kniha v slovenskom preklade poskytuje príležitosť na úprimnú sebareflexiu, aby sme nepodliehali ilúzii o európskej výlučnosti. Zároveň pripomína, aby sme našej konfliktnej minulosti aktívne čelili už len tým, že si ju dobre uvedomujeme a analyzujeme, aby sme jej opakovaniu vedeli vždy včas a efektívne predchádzať.

MIROSLAV LAJČÁK

podpredseda vlády a minister zahraničných vecí a európskych záležitostí Slovenskej republiky

Bratislava jún 2015

ÚVOD

V období rokov 1914 až 1945 približne sto miliónov Európanov zomrelo z rozličných politických príčin – vojny, genocídy, čistky, zámerne vyvolaného hladomoru a mnohých ďalších. Takýto počet mŕtvych by bol mimoriadny kdekoľvek a hocikedy. Je však nesmierne zarážajúce, že k tomu prišlo práve v Európe, ktorá počas predchádzajúcich štyristo rokov spoločne dobyla väčšinu sveta a celkom zmenila to, ako ľudstvo vníma samo seba.

Dobývanie sveta sprevádzali aj zmeny v každodennom živote. Hudbu ste kedysi mohli počúvať len tak, že ste boli osobne prítomní tam, kde sa hrala. Gramotnosť bola po väčšinu ľudskej histórie zbytočná, keďže kníh bolo málo a zväčša boli nedostupné. V súčasnosti nevedomosť závisí od ľudskej vôle. Muži žijú dvakrát dlhšie ako v minulosti a ženy už nezomierajú pri pôrode tak často ako kedysi. Dnes asi ťažko pochopíme, nakoľko Európa do roku 1914 zmenila spletitú štruktúru života nielen na tomto kontinente, ale aj vo zvyšku sveta.

Predstavte si, že sa píše rok 1913, nachádzate sa v ľubovoľnom európskom hlavnom meste a prišli ste na koncert. Na programe sú diela Mozarta a Beethovena. Vonku je možno studený zimný večer, ale v nádherne osvetlenej a vykúrenej koncertnej sieni sedia dámy v elegantných, ľahkých večerných róbach. V tej veľkolepej dvorane nemá zima miesto. Jeden z pánov práve poslal telegram do Tokia – objednal si zásielku hodvábu, ktorú naložia na loď, a tá o necelý mesiac zakotví v Európe. Iná dvojica pricestovala na tento koncert vlakom, ktorý za tri hodiny prešiel stošesťdesiat kilometrov. V roku 1492, keď sa začalo európske dobrodružstvo, nikto o ničom podobnom nechyroval.

Nie je nič krajšie ako Mozartova a Beethovenova hudba v podaní vynikajúceho európskeho symfonického orchestra. Vďaka Mozartovi máme možnosť započúvať sa do priam nadpozemských tónov. Každý tón Beethovenovej hudby je zasa reflexiou života. Pri počúvaní Beethovenovej Deviatej symfónie sa nám vybaví revolúcia, republikanizmus, rozum a – buďme úprimní – človek ako Boh. Európske umenie, imanentné a transcendentné, filozofia a politika, to všetko pozdvihlo ľudstvo na piedestál, kde nikdy predtým nebolo. Mnohí ľudia si pripadali, akoby sa ocitli pred nebeskou bránou. Myslím, že keby som žil v tom čase, cítil by som to rovnako.

Nikto neočakával, že toto všetko je predzvesťou pekla. Nasledujúcich tridsaťjeden rokov sa Európa roztrhala na franforce. Oblasti, v ktorých vynikala – technika, filozofia, politika –, sa obrátili proti Európanom či presnejšie povedané, Európania ich obrátili proti sebe navzájom aj proti sebe samým. Na konci tohto tridsaťjedenročného obdobia Európa skončila ako cintorín zrúcaných miest a zničených životov. Jej vplyv na svet dostal trhliny. Óda na radosť z Beethovenovej Deviatej symfónie už nebola oslavou európskeho života, ale ironickým výsmechom jeho ambícií.

V tomto Európa nie je žiadny unikát. Aj iné civilizácie zažili nepokoje, vojny a brutalitu. Udalosti v Európe však boli iné – neočakávané, intenzívne, rýchle a ich nevídané dôsledky poznačili celý svet. A najnevídanejšie bolo, že práve táto civilizácia bola schopná zničiť sama seba. Isté náznaky sa možno skrývali už v krutostiach kolonializmu, v hlbokej nerovnosti európskej spoločnosti a v jej roztrieštenosti. No aj tak je kombinácia výnimočnej európskej kultúry a táborov smrti prinajmenšom prekvapujúca.

Európania dobyli svet, hoci po celé stáročia viedli medzi sebou na kontinente občiansku vojnu. Základy európskeho impéria stáli na zradných pohyblivých pieskoch. Skutočnou záhadou zostáva, prečo bola európska jednota taká nespoľahlivá. Geografia Európy sťažuje napĺňanie konceptu jednoty. Európsky priestor nie je jednoliata, nediferencovaná pevninská masa. Tvoria ho ostrovy, polostrovy, polostrovy na polostrovoch – a pohoria, ktoré uzatvárajú tieto polostrovy, ale aj moria a prielivy, nachádzajú sa na ňom mohutné vrchy, hlboké údolia aj nekonečné roviny. Európske rieky sa nespájajú do jednoliateho systému, ako je to v Amerike. Tečú samostatne a väčšmi oddeľujú, než zjednocujú.

Nijaký iný kontinent nie je taký malý a taký rozdrobený ako Európa. Iba Austrália je rozlohou menšia, ale Európa sa v súčasnosti skladá z päťdesiatich nezávislých štátov (vrátane Turecka a Kaukazu – z dôvodov, ktoré vysvetlím neskôr). Netlačia sa v nej iba štáty, ale aj ľudia. Hustota európskej populácie je 72,5 človeka na štvorcový kilometer. V členských krajinách Európskej únie je to dokonca 112 ľudí na štvorcový kilometer. Na porovnanie v Ázii je hustota 86 ľudí na štvorcový kilometer. Európa je preľudnená a roztrieštená.

Geografické danosti Európy spôsobujú, že tento priestor sa nedá zjednotiť dobyvateľskými praktikami. Ďalším špecifikom je, že malé národy tu prežívajú veľmi dlhé obdobie. Mapa Európy z roku 1000 by vyzerala podobne ako mapa z roku 2000. Národy tu existujú vedľa seba po stáročia, aj so spomienkami, ktoré bránia vzájomnej dôvere a odpusteniu. Preto bola Európa priestorom donekonečna sa opakujúcich vojen. Vojny v 20. storočí sa líšili od tých predchádzajúcich len v tom, že použitá technika a ideológie spôsobili kontinentálnu katastrofu.

Európa je rozdelená na hraničné územia, kde sa stretajú a miešajú národy, náboženstvá a kultúry. Týmito priestormi často prechádzajú politické hranice, ale hraničné územia sú rozsiahlejšie a v mnohých smeroch aj významnejšie. Predstavme si hranicu medzi Mexikom a Spojenými štátmi – je to jasná, rovná čiara. Ale vplyv Mexika, jeho jazyka a ľudí, zasahuje oveľa ďalej na sever od tejto hranice, podobne ako sa americká kultúra a biznis rozšírili smerom na juh hlboko do mexického vnútrozemia. Obyvateľov žijúcich v mexických štátoch pozdĺž hranice so Spojenými štátmi zvyšok Mexika vníma ako „poameričtených“ odrodilcov. Kultúra severne od mexicko-americkej hranice sa transformovala z anglokultúry na čudnú zmes dorozumievajúcu sa vlastným jazykom – špangličtinou. Obyvatelia týchto hraničných území sú jedineční a neraz sa stáva, že táto komunita má viac spoločného medzi sebou než so svojou materskou krajinou.

Ja bývam v Texase, južne od mesta Austin, kde sa vyskytujú mená a názvy miest anglického a nemeckého pôvodu – Nemci sa usadili v oblasti západne od Austinu. Cestou po diaľnici I-35 smerom na juh sa často vyskytujú nemecké názvy miest, napríklad New Braunfels. Bližšie k San Antoniu sa však menia na španielske, až mám niekedy pocit, že som v Mexiku. Svojím spôsobom je to pravda, hoci hranica sa nachádza ešte o viac ako stopäťdesiat kilometrov južnejšie, a ešte vždy má svoj význam.

Európa je preplnená takýmito hraničnými územiami, no určite najvýznamnejšie je to, ktoré oddeľuje európsky polostrov od európskej pevniny, teda Západ od Ruska. Je to rozľahlé územie, ktorého súčasťou sú celé krajiny – Ukrajina, Bielorusko a Litva. V minulom storočí sme boli svedkami posunu tejto politickej hranice – najprv ďaleko na západ, keďže Rusko pohltilo tieto hraničné územia, a nedávno zasa smerom na východ, keď vznikli nezávislé štáty. Pravdu povediac, hranica nie je podstatná, lebo ľudia v tomto regióne majú omnoho viac spoločného medzi sebou než s Ruskom alebo so Západom. Napokon názov Ukrajina znamená „na okraji“, čiže hraničné územie.

Toto nie je jediné hraničné územie, hoci práve tu sa písala európska história. Podobné hraničné územie sa nachádza medzi Francúzskom a Nemeckom a tiahne sa od Severného mora až k Alpám. Balkán je hraničným územím medzi strednou Európou a Tureckom. Pyreneje tvoria hraničné územie medzi obyvateľstvom Iberského polostrova a ostatnými krajinami Európy. Existujú však ešte menšie hraničné územia, napríklad tie, čo obkolesujú Maďarsko, v ktorých žijú Maďari podliehajúci zákonom Rumunska a Slovenska. Hranicu môže tvoriť aj voda – je ňou Lamanšský prieliv, ktorý oddeľuje Veľkú Britániu od ostatnej Európy. Na malom preplnenom priestore poznačenom dávnymi krivdami sa vždy budú vyskytovať takéto zmiešané územia, a nepoznám kontinent, ktorý by toho bol jasnejším príkladom ako Európa.

V hraničných územiach sa prelínajú kultúry a pašeráctvo sa nezriedka pokladá za poctivé zamestnanie, môžu však byť aj miestom, kde sa odohrávajú vojny. To sú ohniská napätia. V súčasnosti je Porýnie pokojný kút sveta, to však neplatilo vždy. Od roku 1871 v tejto oblasti medzi Rýnom a po francúzsky hovoriacimi regiónmi vypukli tri vojny. V tých časoch to boli ohniská napätia pre hlboké a vážne nezhody, čo vtedy panovali medzi Francúzskom a Nemeckom. Stačilo, aby v ohnisku preskočila iskra, a požiar zachvátil celý región. Dnes je takýmto ohniskom napätia hraničné územie na západ od Ruska. Už to v ňom iskrí a rozhoreli sa ohníky, no zatiaľ sa ešte práchno nechytilo všade a nevzplanul veľký požiar.

Počas obidvoch svetových vojen sa všetky európske hraničné územia stali ohniskami napätia, z ich iskier vzbĺkli plamene, tie mohutneli a šírili sa ďalej. Svet zriedka, ak vôbec niekedy, zakúsil taký obrovský požiar, ktorý v roku 1914 zachvátil Európu. Ten sa potom na chvíľu utíšil a znova sa naplno rozbesnil v roku 1939. Ľudia ešte nosili v sebe hrozivé spomienky a strach, preto stačila iskra a hraničné územie znova zachvátil oheň. A napokon sa všetky tieto ohne spojili a vyvrcholili holokaustom.

Európa sa len ťažko spamätávala z utŕžených úderov, ale až vďaka pomoci iných postupne získala späť svoju suverenitu. Na jej troskách sa zrodilo heslo Nikdy viac a bolo výrazom odhodlania Židov nedopustiť, aby sa ešte niekedy stali obeťami takejto masakry. Európania bežne nepoužívajú toto heslo, ale jeho podstata ovplyvňuje všetko ich konanie. Tí, ktorí prežili spomínaných tridsaťjeden rokov, zažili následne aj obdobie studenej vojny, keď sa rozhodnutia, či bude vojna, alebo mier, život, alebo smrť, robili v Moskve a vo Washingtone. Skutočnosť, že v tých časoch nevypukla v Európe vojna, preberieme neskôr. A keď napokon aj táto hrozba opadla, Európa začala napĺňať svoje odhodlanie, že tých tridsaťjeden rokov sa už nikdy nesmie zopakovať. Európania sa vzdali svojho impéria, svojej moci, ba v určitom zmysle aj svojej dôležitosti v prospech zásady, že už nikdy nesmú zažiť hrôzy tých rokov ani prežívať neistotu v ich očakávaní ako počas studenej vojny.

Inštitúciou, ktorej vznik mal zahnať ich nočné mory, bola Európska únia. Jej zámerom bolo spojiť európske národy do prosperujúcej entity tak tesne, aby ani jeden z nich nemal dôvod narušiť mier alebo sa obávať jeden druhého. Iróniou osudu práve Európa bojovala celé stáročia za vyslobodenie národov spod područia iných a za možnosť, aby štáty dosiahli suverenitu a národy právo na sebaurčenie. Európania sa určite nevzdajú tohto morálneho imperatívu, keďže už zistili, kde by mohli skončiť, keby ho doviedli do absurdných dôsledkov. Ich cieľom bolo ponechať suverenitu všetkým štátom, no v takej obmedzenej miere, aby im ju nikto nemohol zobrať. Hymnou Európskej únie je Beethovenova Óda na radosť, zbavená svojej irónie.

Najdôležitejšia zostáva odpoveď na otázku, či sa už Európa nadobro zbavila konfliktov a vojen, alebo či súčasnosť je len medzihrou alebo zvodnou ilúziou. Európa je najprosperujúcejším regiónom sveta. Jej celkový HDP je väčší ako HDP Spojených štátov. Európa ovplyvňuje Áziu, Stredný východ aj Afriku. Ďalšia séria vojen by zmenila nielen tento kontinent, ale celý svet. Preto odpoveď na otázku, či Európa prekonala nielen tých tragických tridsaťjeden rokov, ale aj dlhé tisícročia konfliktov, čo im predchádzali, je kľúčová v akýchkoľvek úvahách o budúcnosti.

Preto som napísal túto knihu. V mnohých smeroch je to téma, ktorá ovplyvnila môj život a myslenie. Prišiel som na svet v roku 1939 v Maďarsku. Moji rodičia sa narodili v rokoch 1912 a 1914. Moja rodina zažila hrôzy a násilie v Európe nielen počas tých tridsaťjeden rokov, ale aj neskôr. Odišli sme z Európy, lebo rodičia boli presvedčení, že v duši Európana je hlboko zakorenená skazenosť, ktorú síce vie na istý čas zamaskovať, ale nakoniec vždy vyjde na povrch. Ja ako Američan žijem vo svete, kde sa všetko odvíja od rozhodnutí. Ako Európan žijem vo svete, kde rozhodnutia neznamenajú nič, keď vás so sebou strhne lavína histórie. Ako Američan som sa naučil postaviť sa zoči-voči svetu. Ako Európan som sa naučil, ako sa vyhnúť takejto konfrontácii. Môj záujem hľadať odpovede na európsku hádanku vychádza priamo z rozhovorov mojich rodičov pri večeri a z nočných môr, ktorými trpeli. Svoju krízu identity – to vám napovedá, nakoľko som Američan – zažívam preto, lebo európsky prístup k životu je absolútne odlišný od amerického. Som obidvoje, tak kto vlastne som? Túto dilemu som zredukoval do jedinej otázky: Zmenila sa Európa alebo je navždy odsúdená zostať terčom irónie Ódy na radosť?

Ako mladík som si vybral štúdium politickej filozofie, lebo som chcel konfrontovať túto otázku na najvyššej možnej úrovni. Podľa mňa najzákladnejšie otázky ľudského bytia sú jednoznačne politické. Politika je o komunite – o povinnostiach, právach, nepriateľoch a priateľoch, ktorých vám komunita poskytuje. Filozofia rozpitváva tie najprirodzenejšie veci človeka. Núti ho postaviť sa zoči-voči veciam, čo pozná, a prichádzať na to, že ich vlastne nepozná. To bola moja cesta k porozumeniu.

Život však ani zďaleka nie je taký jednoduchý. Na vysokej škole som sa sústredil na nemeckú filozofiu. Keďže som Žid, chcel som pochopiť, odkiaľ sa vzali tí muži, ktorí na základe premyslenej národnej politiky zabíjali deti. Bolo to však obdobie studenej vojny a ja som vedel, že európska otázka rovná sa sovietska otázka, a Sovieti ovplyvnili môj život takmer tak zásadne ako Nemci. Preto som usúdil, že najlepšie bude začať od Karla Marxa. A keďže vtedy bola na vrchole Nová ľavica (komunisti, ktorí nenávideli Stalina), rozhodol som sa študovať práve toto hnutie.

Z tohto dôvodu som viackrát navštívil Európu a našiel si blízkych priateľov medzi európskymi Novými ľavičiarmi. Chcel som pochopiť ich filozofov – Althussera, Gramisciho, Marcuseho –, ale nevedel som obsedieť v knižnici, keďže vonku sa dialo toľko zaujímavého. Väčšina vnímala Novú ľavicu skôr ako možnosť na zoznamovanie sa a randenie mladých ľudí než ako vychytené hnutie. Menšia skupina ju brala ako skutočne vážny pokus pochopiť svet a hľadať spôsob, ako ho zmeniť. A pár jedincov to chápalo ako ospravedlnenie a povinnosť páchať násilie.

Často zabúdame, že Európu sedemdesiatych a osemdesiatych rokov minulého storočia charakterizovalo neustále narastajúce násilie a že terorizmus bol predchodcom Al-Kájdy. Vo väčšine európskych krajín sa objavili teroristické bunky, ktorých členovia vraždili alebo unášali ľudí a vyhadzovali do vzduchu budovy. Aj v Spojených štátoch existovala teroristická ľavica, ale nie až v takom rozsahu. Tieto malé skupiny ma najväčšmi fascinovali – opätovný návrat politického násilia do Európy v rámci hnutia, ktoré príležitostne spomenulo triedny boj, ale nemyslelo to vážne.

Vtedy sa praktizoval nový zvláštny spôsob vybavovania si účtov, takzvaný „kneecapping“, čo v praxi znamenalo prestreliť nepriateľovi koleno. Doteraz mi nie je jasné, či zmrzačiť človeka namiesto zabiť ho je aktom milosrdenstva alebo krutosti. Pre mňa boli títo ľudia vďačnými objektmi na pozorovanie, lebo som ich vnímal ako dedičov onoho tridsaťjedenročného obdobia. Oni boli tí, ktorí brali svoje morálne záväzky vážne a odmietali hodnoty svojho spoločenstva, čo im dávalo slobodu páchať strašné veci. Pri stretnutiach s niektorými z nich som si všimol, že oni vlastne ani neočakávali, že niečo zmenia. Ich konanie pramenilo z číreho hnevu na svet, do ktorého sa narodili, a z opovrhovania tými, ktorí viedli obyčajný život. Tí ľudia boli pre nich stelesnením zla a oni sami sa stavali do pozície pomstiteľov.

Vďaka času, ktorý som strávil medzi týmito ľuďmi, mi bolo čoraz cudzejšie narastajúce presvedčenie Európanov, že minulosť už majú za sebou. Mal som pocit, že podobne ako pri rakovine, keď chirurg omylom zabudne v tele pár buniek, aj táto choroba sa za určitých okolností vráti. V deväťdesiatych rokoch vypukli vojny v dvoch európskych regiónoch – na Balkáne a na Kaukaze. Európania nad nimi mávli rukou, že sú nereprezentatívne. Za rovnako nereprezentatívnych vtedy pokladali aj ľavicových teroristov. Aj tí pre nich predstavovali len výnimku z pravidla. Dnes zasa z tých istých dôvodov bagatelizujú nových pravicových násilníkov. Tento pohľad, typický pre hrdú a sebavedomú Európu, je síce možno správny, ale nie samozrejmý.

V súčasnosti sa Európa nachádza v skúšobnom štádiu. Podobne ako všetky inštitúcie vytvorené človekom, aj Európska únia prechádza obdobím vážnych problémov, najmä ekonomického rázu. Európska únia bola založená s cieľom žiť v „mieri a prosperite“. Ak sa prosperita vytratí, alebo sa vytratí len z niektorých štátov, čo bude s mierom? Treba povedať, že nezamestnanosť v niektorých juhoeurópskych krajinách je v súčasnosti rovnako vysoká alebo ešte vyššia, než bola miera nezamestnanosti v Spojených štátoch v čase veľkej hospodárskej krízy v tridsiatych rokoch 20. storočia. Čo to znamená?

Práve o tomto je táto kniha. Hovorí čiastočne o pocite európskeho excepcionalizmu (výnimočnosti – pozn. prekl.), o predstave Európanov, že vyriešili problémy mieru a prosperity, čo zvyšok sveta zatiaľ nezvládol. Možno je to pravda, ale treba o tom diskutovať. Ak však Európa nie je výnimkou a ocitla sa v ťažkostiach, čo ju čaká?

Táto otázka má tri časti. Po prvé: Prečo práve Európa bola miestom, kde svet objavil sám seba a kde sa udiala jeho transformácia? Ako k tomu prišlo? Po druhé: Ak berieme do úvahy veľkoleposť európskej civilizácie, kde sa stala chyba, ktorá priviedla Európu k onomu tragickému obdobiu tridsaťjeden rokov, keď sa odohrali obidve svetové vojny? Odkiaľ sa to vzalo? A po tretie: Až keď skončíme s úvahami na tieto témy, môžeme sa pustiť do úvah nielen o budúcnosti Európy, ale aj o jej potenciálnych ohniskách napätia.

Ak už Európa prekonala históriu krviprelievania, je to dôležitá správa. Ale ak nie, tá správa je ešte dôležitejšia. Začneme tým, že si povieme, čo znamenalo byť Európanom v posledných päťsto rokoch.

Koniec ukážky