Start

Maroš Hečko, Michal Havran: Kandidát

Illustrations © 2012 by Luka Brase

Jacket Design © 2013 by Jonáš Karásek 

Design © 2013 by Viera Fabianová 

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Redigoval Marián Macho. 

Korigovala Tatiana Ušalová. 

Grafická úprava Viera Fabianová. 

Obálku navrhol Jonáš Karásek, upravil Augustín Putera. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013 

ako svoju 510. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

Druhé, upravené vydanie, vo vydavateľstve Ikar prvé.

ISBN 978-80-551-3715-5

1. marca

Vonku je chladno a sychravo. Drobné kvapôčky vody poletujú vo vzduchu ako z mechanického rozprašovača. Voda je takmer neviditeľná. Vzduch je ňou síce nasýtený, ale nedá sa povedať, že by pršalo, nedá sa dokonca ani povedať: „Zober si dáždnik, lebo zmokneš.“ Neviditeľné sa však premení na viditeľné hneď, ako človek vyjde von. Po niekoľkých minútach postávania na otvorenom priestranstve sa na nastavenej tvári začne vytvárať vrstva vlhkého oparu, vlasy sa prilepia k hlave, vyzerajú ako nagélované, od chodidiel prichádza prvé mrazenie. Keď stojíte na ulici v takomto počasí dlhšie, dostaví sa nádcha, molekuly vody sa dostanú do pľúc, telo sa zapáli, príjemné kýchanie sa premení na opakovanú prietrž zmiešanú s kašľom a ostrým pichaním na prsiach. Voda sa dokonca dotkne aj kĺbov, celých končatín, chrbta a pri krku to začne neznesiteľne bolieť pri pohybe do pravej strany. Drobné neviditeľné kvapôčky môžu mať veľkú silu.

Pred niekoľkými dňami som začal robiť na novej zákazke. Sedím v aute s kolegom, ktorého mi odporučil známy, dobrý známy. Môj parťák je odo mňa starší a má veľa skúseností, to je zrejmé. Nebudem radšej opisovať, o aké skúsenosti ide. Koniec koncov je starší a ja sa nikdy príliš nevypytujem. Je to zbytočné, tento typ ľudí nevie, čo je v ich živote pravda a čo nie. V curriculum vitae majú všetko vymyslené, tak načo sa tým mám kŕmiť? Jednoduchšie je nepýtať sa, aspoň si nemusím pamätať nezmysly a nevytvorím si o ňom mylnú predstavu. Dôležité je len to, čo s ním osobne zažijem, čo uvidím, čo budem počuť a zapíšem si. Chcem len vlastnú skúsenosť, nie príbehy z Biblie.

Na prvom stretnutí to išlo hladko. Podrobne mi opísal, o čo ide, dal mi základné inštrukcie, čo odo mňa očakáva, koľko by to malo trvať a aká drahá bude pre zadávateľa naša radosť, keď príde záverečný deň. Pri tejto veci je konečná naozaj úžasnou predstavou. Už teraz skáčem do výšky. Navyše nemám dôvod báť sa, že sa stane niečo neobvyklé. Aj keď pochybnosti mám vždy, tu som si istý, že všetko pôjde tak, ako bolo na začiatku dohodnuté. Pri zoznámení som mu totiž chvíľu podržal ruku. Stačí mi to na to, aby som vedel, že žiaden cirkus Humberto sa konať nebude. Česi takémuto niečomu hovorievajú levárna.

Zálohu mi vyplatil vopred. Naozaj netradičné. Ako mi povedal, je to len tridsať percent z celkovej sumy, a aj keby sa už nič viac nestalo, som spokojný. To som mu ale nepovedal, tváril som sa, že takéto výplaty beriem pravidelne.

Keďže zákazku zohnal on, vie o nej určite viac ako ja, ale pozadie mi zatiaľ neobjasnil. Držal som však jeho ruku. Okrem toho sa vždy spolieham na priateľov, ktorí ma odporúčajú. Schopnosť rozoznávať isté veci, napríklad či ide o vhodný kšeft, či mám na zmluvu pristúpiť a či mi to viac neublíži, ako bude na osoh, som si osvojil od svojho učiteľa na poslednej ceste, kam som si išiel vyvetrať hlavu. Nazval som to výplach, ale bol to skôr kompletný reštart vnútorného systému. Niečo ako keď sa človek rozíde s manželkou, dostane atak šialenstva, zničí stopy, ktoré ho k nej vedú, spáli spoločné fotografie, vyhádže kompletne jej veci, vymení nábytok, kúpi si namiesto svetra Polo z Vianoc v dvetisícprvom rolák od Yvesa Saint Laurenta a ten od exmanželky venuje bezdomovcovi pred parlamentom, čím mu zničí biznis, pretože ktorý z politikov vychádzajúcich z parlamentu by dal bezdomovcovi v značkovom svetri čo i len päť korún... Ovplyvňujeme veci každým gestom. Len si to treba uvedomiť.

Svoj odchod z Európy som si uvedomoval dokonale. Bola to očista. Na tej expedícii pred dvoma rokmi som zistil, že môj satelit, dovtedy nevyhnutný na existovanie, je iba drobným univerzom, že sa dá ísť ďalej, prekonať gravitáciu genetického obmedzenia, odtrhnúť sa od rodinných väzieb a spoznať širšie súvislosti. Elektronické vedomie kybernetického jedinca, ktorý pristupoval k technológiám ako k určitému božstvu a používal ich na vlastné účely a obohacovanie, som vymenil za prírodné praktiky a vedomosti prenášané v bezbrehých halucinačných stavoch bez použitia jediného prístroja. K slobode, dovtedy vyjadrovanej iba psychogeometrickými súradnicami a digitálnym jazykom, som sa postavil z opačnej strany.

Mierne pásmo strednej Európy, v ktorom som sa narodil, študoval a v ktorom doteraz žijem, som vymenil za exotickú farebnosť a pestrosť, neopočúvané zvuky, zelený vesmír plný hmatateľného nebezpečenstva, črevných šialenstiev a dokonalej straty osobnosti v pre mňa neznámom svete. Ego zaniklo v kriku papagájov. Vypotil som ho v horúčkach, odplavilo sa z dokrútených čriev. Namiesto kávy v konzervatívnej kafetérii na hlavnom námestí prispôsobenej rakúskym videoturistom, ponúkajúcej hybridné strojové zákusky s marcipánovou polevou, ktorá utlmuje fantáziu, som sa nechal viesť silami precízne pripraveného nápoja ayahuasca, ktorý mi neservírovali do porcelánovej súpravy so striebornou lyžičkou, ale do misky z kokosového orecha. Účinok okamžitý. Stav opísateľný len ako dlhotrvajúca mašinéria obrazcov a tvarov, bez skúsenosti, že niečo také môže v mojom dovtedy poznateľnom svete existovať, spôsobil explozívne vykoľajenie rýchlika, ktorý ma dovtedy ťahal po naprogramovanej trase. Nasledoval už len dlhý návrat na trať zvanú realita.

Od toho pobytu v Brazílii sa zmenilo úplne všetko. Stala sa mi totiž neuveriteľná vec. Možno fantazmagorický nezmysel. Hlavne pre tých, ktorých tradícia kresťanstva drží za krk, je niečo také absolútne neprípustné, mimo akejkoľvek zdravej európskej logiky a racionálneho uchopenia. Transcendentná rovina dosiahnutá nie za pomoci pastora, ale prírodných látok, je neakceptovateľným spôsobom, ktorý každý zdravý kresťan nazve barbarským a bude tvrdiť, že ho treba likvidovať už v zárodku. Ale to, že som sa dostal v dažďových pralesoch k uznávanému šamanovi, ktorý si ma z neznámych príčin obľúbil a zasvätil do svojich praktík, je holý fakt. To on ma naučil vysať z podanej ruky všetky potrebné informácie a patrične sa podľa toho aj zariadiť.

Do divokej prírody som sa pred dvoma rokmi odpravil z čisto pragmatických dôvodov. Po všetkých tých idiotských joboch som sa totiž cítil vyhorený ako Jób, ktorý o všetko prišiel. V jednom momente som si uvedomil, že ma už nezaujíma, čo robím, dostavili sa mechanické, robotické pohyby, ktoré mi v jednom borovičkovom delíriu zjavil duch etanolu. Čosi mi šepkal, a keď som sa prebral, pamätal som si z celej tej klady podstatnú informáciu – stratil som to najcennejšie: sám seba. Uvedomil som si, že práca ma prestala baviť. Už to nebola hra, bolo to každodenné utrpenie, smrť v priamom prenose, mechanické prevádzanie fyzického tela po priestore, ktorý som poznal, takže sa všetko začalo diať automaticky, bez mojej vedomej účasti.

Keď si na to teraz spomeniem, dostaví sa úzkosť. Bolo to ubíjajúce. Monotónne. Zákazky prichádzali jedna za druhou. Nemal som čas zamýšľať sa nad nimi. Dostával som podklady v kraftovom obale, fotky terčov, adresy ich pôsobísk, telefónne a mailové kontakty, niekoľko zbežných informácií o ich základných návykoch, kam chodia jesť, kde majú svoju lekáreň, či majú deti, či ich vozia do škôlky, alebo majú šoféra, či majú milenku... Odpočul som, zaznamenal, pripravil report, dostal zaplatené. Mechanické hromadenie peňazí, z ktorých drvivá väčšina putovala na ďalšie dokúpenie techniky, neustále sledovanie trendov a vytváranie si vlastných programov a procesov. Nepochybne drahý koníček. Najmä ak som od toho závislý. Predať čo najrýchlejšie, čiže úplne pod cenu, predchádzajúci počítač a kúpiť si nový model, v ktorom nenájdem nič nové, stačí len ten pocit, že som vpredu, že skúšam nové softvéry, od ktorých sa aj tak po dvoch dňoch radšej vrátim k predchádzajúcej verzii. Nie je nutné skúšať a skúšať do nepríčetnosti ďalšie a ďalšie verzie. Takže som peniaze mal a vlastne nemal. Neboli zakonzervované v banke, ale v najnovších technológiách, ktoré som používal.

Dovtedy som vždy robil na mužoch. Pred Brazíliou som mal pocit, že žijem vo svete, ktorý obývajú iba muži, že pracujem len pre nich. Obchodníci s tajomstvami, politici so slabosťami, umelci s milencami. Spis pre ženu som nerobil za tie roky ani raz. Bolo to zvláštne obdobie. Ale zmenilo sa to.

Vrátil som sa už vlani, no toto je prvá ponuka, ktorú som prijal. Dostal som ich po návrate toľko, že by som nimi mohol vykachličkovať premiérovi záchod, ale vždy, keď som svojmu potenciálnemu zamestnávateľovi podal ruku, zacítil som odstredivé vibrácie, ktoré mi jasne naznačovali, aby som tou cestou nevykročil. Urobil som, čo bolo nevyhnutné, diplomaticky som ukončil rozhovor, vyparil sa, ešte v ten deň som si zmenil adresu a presťahoval sa s pár vecami, ktoré vlastním, do iného brlohu. Telefón som zahodil a kúpil si nový. Niekto by to považoval za paranoidné. Ja som iba veril tomu, čo som vo chvíli, keď mi ľudia podávali ruku, videl. V krátkom halucinačnom stave sa mi všetko vyjasnilo. V tej chvíli sa totiž predo mnou otvorila akási hlbočina v rozličných podobách, lepšie sa to ani opísať nedá: držal som vo svojej dlani ruku človeka, ktorý si ma našiel, a ja som zrazu stál na okraji priepasti. Bývali to rôzne obrazy. Raz som stál na streche vysokej budovy a hlboko podo mnou sa preháňali stovky áut, po druhýkrát to bol okraj kaňonu s dvestometrovou hĺbkou a rozbúrenou vodou neznámej dravej rieky, raz dokonca okraj širokej vyprahnutej studne. Vedel som okamžite, ako sa mám zachovať. Presne ako keď sa Carlos Castaneda opýtal dona Juana, čo by spravil, ak by ho za rohom vo vedľajšej ulici čakali dvaja ozbrojení muži, ktorí by ho chceli okradnúť a zabiť. „No, nešiel by som tam,“ odpovedal sucho don Juan. Správne. Aj ja som sa držal podobnej filozofie. Nebudem sa predsa miešať do situácií, v ktorých ide o mocenské ambície, a snažiť sa ich zmeniť, otočiť pravidlá, vstupovať ich aktérom do svedomia a vysvetľovať im, že to, čo sa chystajú spraviť, nie je správne. Začal som sa pýtať: skutočne mám potrebu stretnúť sa s ľuďmi, ktorým ide o to, aby ohrozili môj život, alebo som dostatočne vyzbrojený schopnosťou vidieť, a tak sa vyhnúť nastavenému nebezpečenstvu? Je to ako v šachu. Treba predvídať kroky svojho protihráča a urobiť neočakávaný ťah. Nech ma pokojne čakajú za rohom. Nedočkajú sa.

Priateľom, ktorí mi dohadzujú zákazky, verím a oni veria mne. Neposlali by ma k žiadnemu trotlovi – a tento človek, myslím tým môjho kolegu, ako sa zdá, vie, čo robí. Jazva, ktorá sa mu tiahne od sluchov až k brade, hovorí za všetko. Jeho meno tu pre istotu nespomeniem. Pokojne ho na týchto stranách môžem volať Jazva. Len tak pre poriadok. Vždy je dobré, keď máme krycie mená. On ma od začiatku volá Blonďáčik, a pritom mám čierne kučeravé vlasy.

Mám byť jeho technikom. Mám pomáhať tým, v čom som naozaj dobrý. Na to sa môže spoľahnúť zase on.

Toto je už môj tretí pracovný denník. Píšem ho, aby som vydržal sedieť v aute, ohnutý, s ubolenou krčnou chrbticou, pretože mám stodeväťdesiatdva centimetrov, a okrem toho, že trpím jemnou klaustrofóbiou, každú chvíľu si udieram o niečo hlavu. Mám zákaz aj čítať, hrať hry alebo počúvať hudbu, na to všetko je môj parťák háklivý, tak sa tomu vyhýbam. Iba počúvam. Slúchadlá majú síce celoživotnú záruku, priliehajú dobre, ale aj keby boli zo zlata alebo zo špeciálnej peny obtiahnutej najjemnejšími látkami z Orientu, po čase by ma srali tak či tak. Odpočúvania sú často nezáživné. Celé dni a noci iba počúvam, triedim informácie podľa Screcciho tabuľky, ktorá bola dômyselne vypracovaná ešte v časoch založenia Propaganda Due. Robím si zápisky. Aspoň to od kolegu nemám zakázané. Robím si ich vlastne s odôvodnením, že všetky budú patriť zadávateľovi, čo sa, samozrejme, nestane. Určite mu tieto denníky nepodarujem. Je to len obyčajná výhovorka, ktorá pomohla k tomu, aby mi Jazva nepozeral cez plece. Presvedčil som ho, pretože som mu povedal, že zápisky aj tak na konci dostane a pred tým, ako ich odovzdá spolu so zvukovými záznamami klientovi, si ich podrobne preštuduje.

Denníky si píšem do zošitov rukou a používam na to plniace pero. Udržiavam sa tak v istom pohotovostnom režime, nedementiem v analógovej rovine a písmo, ktoré som si vytvoril, je čisto pre moje oko, takže sa ponad plece nedá len tak ľahko čítať, ako keby som písal do počítača. Niežeby som písal niečo, za čo sa treba hanbiť, skrývať to alebo, nedajbože, kódovať. Iba som musel spojiť poznámky o odpočúvaniach so záznamom svojich súkromných pocitov, ktoré si zapisujem od jedenástich rokov, keď som havaroval na sánkach, napálil to rovno do múru školskej jedálne a bol mesiac v nemocnici. Odvtedy si zapisujem všetko. Baví ma to. Nič sa nestratí, pocity tu nie sú iba ten krátky okamih, môžem sa k nim vrátiť a priblížiť si ich, kedy chcem. Len v uplynulých týždňoch mi zápisky splynuli do jediného denníka, pretože nemám čas písať dva – jeden pre seba a druhý pre klienta. Cítil by som sa ako schizofrenik, ktorý musí zvažovať, čo dať do jednej verzie a čo do druhej. Nepáčilo sa mi to, tak som úplne zavrhol, že niečo vôbec pôjde klientovi. Najdôležitejšie je, aby som veci zaznamenával okamžite, získava to na autenticite, ide to, ako sa vraví, z prvej ruky.

Vlastne sa po celý čas zaoberám odpočúvanými, analyzujem ich správanie, vytváram si prepojenia, ktoré sa postupne kryštalizujú. Raz sa to všetko zíde. Dobre viem, že sa môžem stať podozrivým z vraždy len preto, že si nezapamätám, čo som robil pred týždňom o desiatej večer, lebo som bol opitý alebo som bez svedkov zaspal za počítačom, a teraz sa pokúšam spomenúť si, či som bol v kubánskom bare na nábreží, alebo v mexickej putike na predmestí a moja sloboda závisí len od toho, či mi niekto uverí, alebo nie. Nie je to paranoja, tú prináša presvedčenie o vlastnej neomylnosti. Je to taká malá poistka, pretože zásadou je, že v denníkoch a s účtami pre daňovú kontrolu sa neklame. Stalo by sa to náročným a neprehľadným, a ako mi povedali v Brazílii, ak už klameš všetkým, pretože to je v mojom prípade napríklad prácou, tak musíš stále vedieť, že to je lož, a neustále si to pripomínať. Preto si všetko píšem. Preto nekupujem na internete falošné bločky za benzín z krajín, kde som nebol, a neberiem ani účty z reštaurácií, v ktorých nejedávam, lebo viem, že by som tomu mohol ľahko uveriť.

Viem, že moje denníky sú veľmi špecifické. Ale veď som človek zaznamenávajúci rozhovory, odpočúvam, žijem v zakázanej zóne, do ktorej ako cez lievik prichádzajú informácie, ku ktorým sa bežný človek nedostane. Aj denníky musia byť preto iné, nedajú sa porovnať s Dostojevským, Gidom alebo Kafkom. Spoločné s nimi majú hádam len to, že aj veľkí spisovatelia odpočúvali, pozorovali, zaznamenávali. Nie, to nie je zľahčovanie a vulgarizovanie. Trestné tábory, cesty po Európe, revolučné vrenia, politické atentáty a zvrhnutia vlád, zachytávanie pohybov vlastného vnútra. Napríklad Andrejevove zápisníky z Fínska, z núteného exilu, v ktorých prehodnocuje spoločnosť, politikov, priateľov. Určite sa k nim neprirovnávam. Umelecké stvárnenie sveta týmito velikánmi je nenapodobiteľné, ale spoločné máme asi to, že sa snažíme o zachytenie doby tu a teraz, že nám nedá nekomentovať dianie okolo seba. Je to potreba a povinnosť zároveň, s tým rozdielom, že oni mali k dispozícii iba svoje zmysly, pamäť a fantáziu, pričom ja mám k tomu ešte arzenál technickej nadstavby, vymoženosti pozostávajúce z mikrosveta digitálnych vzorcov jednotiek a núl, v ktorých sa vyznám ako málokto a viem ich patrične využívať.

Na druhej strane, aký je rozdiel medzi spisovateľom, ktorý sedí v trestaneckom tábore ticho v kúte, nikto ho nevidí, nepočuje a on nasáva každú situáciu, ukladá do pamäti a po nociach podáva svedectvo ceruzkou na ušpinený zamastený papier, a mnou, ktorý síce nesedí v kúte kobky alebo cely, ale je zavretý v malom aute niekoľko metrov od tých, o ktorých práve píše?

Nedokážem si na to jednoznačne odpovedať, ale napadá mi, že dnešná doba prikladá odpočúvaniu iné významy, ako to bolo v minulosti. Začína byť súčasťou spoločenského života. Ľudia si nahrávajú rozhovory, ktoré využívajú na súdoch. Kontrolujú si mailové schránky a čety, aby zistili, či je ich tušenie, že ich partner podvádza, pravdivé, aby nežili v hmle klamstva. Médiá občas vytiahnu prepis rozhovoru medzi politikom a financovateľom strany, developerom a zástupcom miestneho zastupiteľského úradu, ktorý mu sprostredkuje povolenia na jeho šialený alebo pološialený nápad výstavby na mieste, kde stojí historická budova, a verejnosť to oceňuje. Nezavrhuje tento prísun informácií, naopak, dokáže sa s ním stotožniť a oceniť ho. Ale to je nič. Objektívny postoj k pozorovanému je plytký, rýchlo ho nasajeme, rýchlo vyprchá, jeho obsahová stránka nie je držaná v pevnej forme. Dáva ľuďom iba pocítiť, že čosi také, ako je odpočúvanie, existuje, že s tým treba rátať, ale netreba to brať vážne, netreba sa tým zaoberať dlhšie ako tých pár minút nutných na prečítanie stĺpčeka na titulnej strane novín. Hneď potom na to treba zabudnúť.

V porovnaní s tým sa ja dostanem asi tak k stonásobne väčšiemu počtu takýchto informácií za deň. Nie za rok, za deň. Znie to strašne, vyzerá to naozaj ako spletitý labyrint, pavučina, ktorú vyprodukovalo ľudstvo za tých pár tisíc rokov svojej existencie po vysokej dávke kofeínu, alkoholu, barbiturátov alebo čo ja viem čoho všetkého. Ocitneme sa v nej hneď po narodení. Bez pýtania, samozrejme. Pavučina je tu na to, aby sme do nej vypadli rovno z maternice, mäkko pristáli a neudreli sa. Načo klásť otázky: Chceš sa stať kresťanom? Chceš chodiť do škôlky pre zakarpatských Nemcov alebo na základnú v komunistickom ústave? Nie, nie, utkaná pavučina to predsa za nás vyrieši. Mnohí z nás si myslia, že sa z jej lepkavých vlákien možno vymotať. Snažíme sa o to všetci, ale väčšine sa takáto existencia javí ako príjemná a počká si, kým ju predátor neskonzumuje úplne. Schválne, ten princíp médií, spôsob oboznamovania ľudí, ktorým pomaly, po malých dávkach vštepujú, že okolo nás je niekoľko výzvedných tajných služieb, ktoré vlastnia v obrovských hangároch a suterénnych skladoch spisy na každého trochu vytŕčajúceho jedinca, je úplne chorý. Otvorte tie spisy! Veď okrem toho nás permanentne monitoruje mobilný operátor, banka, sociálna poisťovňa, zamestnávateľ, susedia, rodinní príslušníci. Zoznam, kto koho sleduje a vytvára psychologické posudky, ktoré posúva orálnym spôsobom ďalej a ďalej, by bol dlhý a neprehľadný. Veď vravím: pavučinová sieť.

Pýtam sa len, či nie je lepšie vypustiť informáciu v plnom rozsahu. Myslím, že v súčasnosti sú už odpočúvacie systémy, aký máme k dispozícii aj my s kolegom, v krajine tri. Oficiálne majú po jednom, samozrejme, SIS, VOS a ministerstvo vnútra. Už to je samo osebe riadny bordel. Nedá sa určiť, kto vlastne odpočúvanie zadá a vykonáva, preto nemožno odstopovať, kto napríklad vypustil monitorovanie novinárov či hlavy štátu. A koľko súkromných subjektov má vlastné odpočúvacie systémy, sa v skutočnosti nevie vôbec. Odhadol by som, že okrem najväčších developerských spoločností, ktoré si týmto spôsobom chránia svoje investície, ich môže byť ešte takých dvadsať. Možnosť prehliadať si databázy, záznamy telefonických rozhovorov a mailové správy by bola asi najlepším riešením. Čo by nám bránilo, aby sme manželke takto dokázali, že sme ju včera nepodviedli, že sme boli tam, kde sme mali byť, pretože okrem telefonátov a GPS signálu by si pozrela záznam kamier z lokalít, v ktorých sme sa pohybovali, a videla by všetkých, s ktorými sme sa stretli. Veď len samotný Londýn má viac ako desaťtisíc kamier a nedá sa pred nimi uniknúť. Určite by som to svojej manželke umožnil. Našťastie žiadnu nemám.

Pamätám si však, ako sa redaktor britského denníka Daily Mirror pred pár rokmi stavil so Scotland Yardom, že sa bude pohybovať po meste tak, že ho na žiadnom zo záznamov nespoznajú. Nepomohlo mu ani maskovanie, ani šikovné manévrovanie v zle vysvietených uličkách. Stávku prehral. Neznamená to však, že nádej umrela a idealizmus prehral na celej čiare. Áno, verím, že aj tu sa istý typ jednotlivca bude od ostatných odlišovať, vymaní sa nakoniec zo siete, odlepí sa a bude samostatným satelitom, neuchopiteľným a svojbytným. O to predsa ide. Tejto ilúzii veríme všetci. Preto politici vstupujú do politiky. Veria, že oni sa stanú prorokmi, že nebudú ľahostajní a niečo pre to spravia. A odpočúvanie a zapisovanie, vytváranie profilov a záznamov je v našom jedálničku úplnou samozrejmosťou. Robíme to aj tak, prečo potom nedostaneme od reality to, čo nám skutočne patrí? Je to predsa z našich daní. Dajte nám k dispozícii pamäť národa.

Prepisy nahrávok, presne povedané ich obsah a analýzy, ktoré na seba logicky nadväzujú, ma špeciálne pre túto zákazku naučil robiť Jazva za týždeň našej prípravy na chate v Budmericiach. Dal mi pri tom dlhšiu prednášku, vysvetľoval, ako a ktoré časti vyhadzovať, na čo klásť dôraz, ktoré slová sú kľúčové, podľa akých princípov robiť štatistiku často sa opakovaných motívov a trochu, hoci tvrdil, že to bude trvať roky, ma zaúčal do problematiky čítania medzi riadkami. On sa naučil umeniu prepisov a analýz od dobre školených borcov. Robili ich v Africkom rohu cez švajčiarskeho subkontraktora pre cudzineckú légiu. Monitorovanie Somálčanov podozrivých z pirátstva. Z času na čas sa stretávali v hnusnom pajzli Café du Progres v Džibuti. Nemal vraj ani čas dať sa zaočkovať a Tim, tak sa volal jeho kolega, mal ešte očkovania z Iraku.

Jazva chytil nejaké svinstvo, ktorého sa nevie zbaviť dodnes. Parazitické červy veľkosti špendlíkovej hlavičky, ktoré si telo vyživuje v hrubom čreve, tam narastú až do desaťcentimetrovej dĺžky a po naložení nových lariev sa vyplavia cez konečník. Niekedy máva kŕče, ktoré sa prejavujú aj tak, že začne hovoriť v cudzom jazyku, napríklad po poľsky alebo rusky. Do rodnej reči sa vráti, keď zaberú lieky. Jazva robil v légii – eufemisticky povedané – „vojenského kontraktora“, čo znamená, že makal pre Blackwater ešte predtým, ako chlapcom zajebalo a zabili civilov na zástavke. Miestami som si myslel, že si vymýšľa. Nechcelo sa mi veriť, že má takú dokonalú pamäť, ktorá do detailu opíše udalosti spred desiatich či pätnástich rokov, mená, miesta, názvy kaviarní, dokonca spomenul a podrobne opísal aj niekoľkých prevádzačov a horských vodcov s komplikovanými menami, ktorých ani predtým, ani potom už nikdy nevidel, a pamätal si, z akých kmeňov pochádzajú a koľko majú žien i detí. Vyznievalo to ako rozhlasová hra, čítanie z knihy na pokračovanie, hoci Jazva rozpráva faktograficky a neprikrášľuje žiadne zo svojich príbehov zbytočnými opismi, ktoré by zvyšovali hladinu testosterónu. Síce som si nezapamätal všetko, ale bolo to pútavé a visel som mu na perách ako malý chlapec. Neviem, či klamal, alebo nie, ale je mi jasné, že tu sedím s poriadnym kalibrom, aj keby z toho bola pravda len veľmi malá časť.

Na oplátku by som mu mohol vyložiť, ako som sa dostal k technickým zručnostiam, ktoré si tiež za istých okolností pýtajú obdiv a som na ne hrdý, alebo kontrovať banálnymi opismi svojej mladosti a biedneho rodinného a sociálneho zázemia. Nezaúčali ma vyškolené think tanky, skúsenosti som nachytal doma, kde to bola z núdze cnosť, pretože som vedel, že sa deje niečo nepatričné, že sa čosi vo vnútri nášho minispoločenstva rozkladá a nedá sa tomu vyhnúť, a ja, Zorro pomstiteľ, som chcel zachraňovať, ponúknuť matke pomocnú ruku, ale nemal som informácie, nevedel som, čo je to približujúce sa nebezpečenstvo. A ako sa dá bojovať s niečím, čo neviete pomenovať? Tak som sa vlastne naučil odpočúvať. Najprv za dverami alebo s hrnčekom na uchu priloženým k stene, ktorá ma oddeľovala od rodičovskej spálne. Ale oni hovorili tak potichu, že som sa to po pozretí Coppolovho filmu Conversation rozhodol riešiť pomocou technických vymožeností. Zapísal som sa do modelárskeho a elektrotechnického krúžku na sídlisku v centre voľného času. Spolužiak Emil mi povedal, že tam robia zaujímavé veci, ktoré sa dajú rozlične využiť. A pomohlo to. Musel som predsa vedieť, prečo sa mama potichu dohaduje s otcom o rozchode a predo mnou hrajú, že sa nič nedeje. V krúžku som sa podľa schém a technických výkresov, ktoré nám profesor fyziky pán Dobiáš priniesol, naučil zhotovovať jednoduché ploštice. Mali dosah pár metrov. Dobiáš mal z môjho záujmu obrovskú radosť, začal sa mi intenzívne venovať, dokonca som pod jeho patronátom, ako tomu hovoril, vyhral aj celoštátnu olympiádu. Chcel zo mňa urobiť vedca. Ja som chcel spoznať pravdu. Postupne som začal zisťovať, že sa v tomto svete orientujem. Aj komplikované výkresy elektrospotrebičov som pochopil za pár minút a opravoval som ich ako vyučený elektrikár. Okrem toho som dokázal rozložiť a zložiť a zase rozložiť a potom oživiť akýkoľvek počítač, vytiahnuť z neho mŕtve dáta a repasovať spálené harddisky. Slušne som si tým na strednej privyrobil.

Keď sa to doma lámalo, bol som pripravený dozvedieť sa všetko potrebné. Jednu svojpomocne vyrobenú plošticu som nainštaloval do spálne, druhú do telefónu. Nevedel som totiž zniesť, že ma klamú, že zo mňa robia hlupáka, ktorého klamstvom ochránia pred blížiacou sa katastrofou. Vďaka odpočúvaniu som dostal nielen informácie o otcovom plánovanom odchode, o tom, že dostal pracovné víza a v roku 1991 sa nakoniec zbalil, ale tiež som pochopil, čo je sex po telefóne. Erotické fantázie, ktoré si otec so svojou metresou donekonečna po telefóne vymieňal, boli pre mňa, pravdepodobne kvôli mame, neznesiteľné. Mame som, samozrejme, nič z týchto zážitkov nesprostredkoval, pochopil som totiž, že má na stave v našej rodine rovnakú vinu ako on. Keď k tomu prišlo a otec si pobalil kufre a zmizol, zvládol som to pokojnejšie než ona a ničomu som sa nečudoval. Matka v ďalších rokoch takmer zošalela a dodnes je na silných liekoch. Ja som dokonca emigrujúceho otca prišiel pozdraviť na letisko a poprial som mu šťastnú cestu. Bol z toho pekne vykoľajený a jediné, na čo sa zmohol, bolo, že sa ma opýtal, odkiaľ to kurva viem.

Tim bol vraj bývalý výsadkár SAS, pokračoval Jazva vo svojich príbehoch. Mal za sebou vojnu o Falklandy, kde prišiel o panictvo s desiatkami znásilnených argentínskych „vojenských zajatkýň“, a „službu“ v Severnom Írsku, kde sa naučil, že deti odoženieš najlepšie dvoma ostrými dávkami z G3 Assault Rifle. Keď prišiel niekto z USA alebo Európy na „obchodnú návštevu“, Jazva robil v Iraku „low profile“ bezpečnosť. Vtedy nosil bradu, levisky, koženú bundu, pod ňou kevlarovú vestu, okuliare Ray-Ban z Top Gun a hlavu omotanú šálom. Nikto nevedel, že je cudzinec. Vraj ovláda aj arabčinu. Pri „high profile“ sa s Timom viezol na prvom Humvee v kolóne, sedel vzadu za 80-milimetrovým guľometom a prestrieľaval cestu pre konvoj. Tim dnes žije niekde v Dubaji, lieči si posttraumatický syndróm a v novembri si na golier pripína Poppy pre britských veteránov. Celý mesiac pred Vianocami nasáva, z írskej whisky sa cíti ešte horšie, lebo sa mu to všetko v hlave pomotá a nevie si spomenúť, pre koho to vlastne pracoval a či už skončil, alebo je to iba príprava na ďalšiu misiu.

Tim a Francúzi Jazvu naučili, že škorpióny sú jedlé a že sa nemá nikdy, naozaj nikdy spoliehať na technológie. Podľa nich prehrali Američania v Iraku a v Afganistane práve preto, že tesne pred začiatkom konfliktu nemali v teréne žiadnych operatívnych agentov. Pred vypuknutím vojny vedeli v Langley po arabsky iba upratovačky z Jemenu. „Nemôžeš bojovať dronmi proti chlapcom, ktorí nemajú na mobil,“ povedal mu raz Tim. Predstavoval som si GI, ako príde ráno o siedmej s pohárom Starbucks do nejakej nevadskej diery, kde je zakopané vedenie U. S. Army, prezlečie sa do púštneho kaki, zapne konzolu a o pár minút má už povolenie zhodiť prvé nálože na svadbu, na zhromaždených dedinčanov, na kohokoľvek, kto má bradu zafarbenú henou načerveno a vzdialene tak pripomína mužov z vysokohorských afganských kmeňov. A potom ide domov, zastaví sa po deti, so synom hrá na Playstation Call of Duty a nerozoznáva, či je v práci, alebo má voľno. Aj preto si všetko zapisoval a učil sa jazyky krajín, kde robil.

„Jedného dňa ti video zmažú,“ povedal mi potichu, „aj zvuk ti zmažú alebo skompilujú, alebo použijú proti tebe.“

Ja som to pre istotu posunul ešte o kúsok ďalej: do ručne písaného denníka nič nevložíš, žiadne copy and paste. Je to celok, slovo po slove, veta po vete, a môžu ti síce vytrhať strany alebo ich začierniť, ale tvoj zápis nezmenia. A môjmu zvláštnemu kolegovi, ktorému prichádzam stále viac na chuť, sa môj postoj k denníkom a vysvetlenie, prečo ich píšem rukou, naozaj páčia.

3.marca

Ulica je pekná, pokojná, život vtejto štvrti môže byť príjemný amy by sme sa tu mohli pár dní zdržať. Vnašom aute snálepkami plynárov, ktoré musíme pravidelne meniť (raz možno príde narad aj pohrebná služba), je teplo, tak čo viac ako čerstvý čaj, kávu atrochu whisky potrebujeme kušťastiu?

Kolega sa nalieva kávou. Instantnú karcinogénnu brečku vymyslenú Maxom Morgenthalerom nepijem. Všade si sosebou nosím maté zcezmíny paraguajskej asŕkam ho, kým je horúce, ztekvičky cezbambusovú tyčinku.

Práve som nainštaloval všetky potrebné zariadenia. Aj tie, ktoré pravdepodobne nikdy nepoužijeme. Neviem, ako dlho budeme naprojekte pracovať. Zatiaľ bola suma dohodnutá nadva mesiace spoznámkou, že sledovanie sa môže poskončení prvej etapy predĺžiť.

„Ako Tour de France,“ povedal Jazva, zasmial sa adoplnil, že by nemal nič proti tomu, keby sme tých etáp mali toľko, čo tieto slávne preteky.

Zprichádzajúcich mužov nikoho nepoznám. Je to iba ochranka zdomu. Ale auto, ktoré zastavilo predbránou, je zbiskupského úradu. Nemá síce žiadne nálepky pobokoch ako napríklad my, ale spoznateľné je aj beztoho. Jeden zochranky otvoril zadné dvere avychádzajúci pán je náš starý známy. Biskupa Jozefa som mal naradare už viackrát. Vždy bol síce namojich zoznamoch, ale nikdy naneho nebolo jasné zadanie. Rád som počúval jeho telefonáty arozhovory,aj keď sme boli oficiálne vypnutí anemuseli robiť. Biskup je zaujímavá postava. Drobný, šľachovitý, nie príliš rýchly vpohyboch, ale sú, ako by som to povedal, presné, áno, presné. Tipoval by som, že vmladosti behal maratón alebo šermoval. Vysoké čelo nadjeho hustým obočím pôsobí vznešene. Charizmatický muž. Zapôsobil namňa. Nenahovorí toho veľa, ale čo povie, dáva zmysel. Odkedy sa nám takto znenazdajky znovu priplietol docesty, nahrali sme štyri rozhovory, ktoré som zatiaľ uložil len nazáložný harddisk. Nestretáva sa shocikým. Naposledy to bola káva nabiskupskom úrade sministrom financií adeň predtým obed sveliteľom policajného prezídia. Vidno, že má vplyv. Adobre sa oblieka. VMiláne je vraj častejšie ako voVatikáne. Namieru šité topánky precukrovkou opuchnuté nohy, drahé látky. Jazva vravel, že niektoré sú ešte zozásob, ktoré nosili Benátčania zOrientu. Nikdy nechodí oblečený ako duchovný. Keby nemal malý rímsky golier, tak by to naňom nebolo ani vidieť, ale zase poparížskych mólach sa prechádzajú modeli srímskym golierom amyslím, že tiež nie sú prelátmi.

Záhrada okolo vily je pekne upravená. Kdverám vedie chodník vysypaný jemným štrkom sozmesou prírodného lístia zhory Fudži. Povedali nám to vzáhradníckej firme, keď sme potrebovali zistiť, kde sú nainštalované rozprašovacie hlavy napolievanie trávnika. Paradise Now! Úžasný názov prezáhradníctvo. Evokuje jasnú predstavu obožskej záhrade, ktorú môžem mať ochvíľu aj predvlastným domom. VParadise Now! ani len netušia, že cezvodovodné potrubie, ktorým majiteľ naháňa Evian ohrievaný nadevätnásť stupňov ksvojim vzácnym ružiam zrozmrazených sadeníc nájdených poScottovej výprave doAntarktídy, nainštalujeme odpočúvanie. Zhodne sme sJazvom predvedúcim usúdili, že sme takú záhradu ešte nevideli aže by sme smanželkami podobnú veľmi chceli. Ak niekedy nejakú budem mať, samozrejme, myslím manželku, potom jej takúto záhraduurčite zadovážim, povedal som si vduchu. Ženatých chlapov, ktorí chcú urobiť radosť svojim polovičkám, sme predzáhradníkom zahrali dokonale, takže porozprával aj to, čo nebolo nutné. Sľúbil nám divé borovice zLibanonu acédre zAleppa asnažil sa nás presvedčiť, že ich kvety, tráva amach pochádzajú zprvých hodín postvorení sveta. Tomu zodpovedali aj ich ceny.

Biskup sa vchôdzi pochodníku mäkšom ako podrážky Nike Air zjavne vyžíval. Mal natvári výraz borgiovskej slasti, akoby bolo vykúpenie aJeho druhý príchod nablízku. Prišiel knemu majordóm. Biskup mu odovzdal elegantný kabát, pozrel sa podnohy azmizol vdome.

Stále nikto neprišiel. Nemáme jediný záznam. Kamera ukazuje biskupa sediaceho zastolom. Niečo si zapisuje. Nevidíme príliš dobre, kamera je ukrytá medzi kvetmi, ktoré vpredchádzajúcich dňoch začali kvitnúť. Majiteľ domu je milovníkom vzácnej vegetácie. Zbiera divé rastliny anevídané stromy, vlesoparku zasídlom má vkorunách niekoľko stromových obydlí. Vraj tam často prespáva. Akoby mu niečo chýbalo. Tropická saturácia vzduchu silnými vôňami, možno žil dlho niekde vdelte Nigeru alebo bližšie kstredu Afriky, kjazerám. Jeho záľuba nám však spôsobila problémy sinštaláciou. Jazva stále myslel nato, že nám kamery amikrofóny poškodí záhradník priprekopávaní apristrihávaní lístkov. Bál sa, že nám technológiu zničí.

Zatiaľ sa nič nestalo, biskup pije starý Armagnac, ktorý mu podal doruky majordóm ešte nachodbe. Nič si nepovedali, zjavne vie, čo pije, avie, kedy mu to má ponúknuť.

Neviem prečo, ale tento dom je podprísnejším dohľadom ako čokoľvek, čo som robil doteraz. Keď som zákazku prijal, doniesol mi kuriér grafitovú kartu emitovanú vBelize. Mohli sme nakúpiť akýkoľvek materiál, ísť dointernetového obchodu NASA, CIA aKGB, ale mali sme zakázané platiť zapotraviny alebo zabenzín.

Ľudí, ktorých máme monitorovať, sme nazvali Lóža. Zdá sa nám to príhodné. Nafotografiách, ktoré sme dostali, vyzerajú veľmi asketicky avážne. Najednej znich všetci sedia zaobrovským okrúhlym stolom. Nechápem, ako sa to niekomu vtakej kvalite podarilo urobiť. Vysoké rozlíšenie, silný objektív. Museli otom vedieť. Inak si to neviem vysvetliť. Možno sa nechali fotografovať doročenky alebo výročnej správy, nikto znich sa však nepozerá priamo doobjektívu. Nikto znich sa neusmieva. Dostal som to velektronickej verzii, takže si môžem jednotlivé tváre približovať doobrovských detailov askúmať ich. Spomenul som si nakonšpirátorskú lóžu P2 acelkom sa mi to zapáčilo.

Vieme onich veľmi málo. Priiných stačí týždeň nato, aby sme zistili, podktorý roh postele si ráno hádžu slipy. Tu to nepostačuje. Vôbec sa totiž neprejavujú. Väčšina má cezšesťdesiat, každý znich má šoféra abankové kontá vzahraničí. Oich finančnom zázemí som nedokázal zistiť takmer nič. Vyzerá ako klbko hadov. Keby som sa dojeho rozpletania pustil, mohol by som sa pokojne ocitnúť vLichtenštajnsku predbránou hlavnej pošty. Ani jeden znich nepoužíva počítač, len dvaja mali prisebe telefón, nainternet zanich chodí syn alebo tajomník. Skrátka sú to uzavreté organizmy, ktoré nie sú zástancami otvorenej spoločnosti. Pokúšal som sa zistiť čo najviac. Viem, nemám to vpopise práce, máme len odpočúvať azhromažďovať informácie zkonkrétnych stretnutí, naktoré sme nasadení. Lenže mňa tí páni iritovali. Hrabal som sa posieti avypátral som, že jeden znich je vpredstavenstve zbrojárskej firmy, ktorá vminulosti zbohatla naprevrate vbývalej Rodézii adnes financuje najväčšie ľavicové zoskupenie, ktoré sa vďaka jej peniazom dostalo doparlamentu. Dvaja sú finanční poradcovia vdeveloperskej spoločnosti, ktorá urobila terno semisiami, samozrejme, nielen snimi. Ostatní sa ešte zafederálu zúčastnili naveľkom tresku, čiže rozdelení republiky, achopili sa následnej kupónovej privatizácie. Objavil som ich aj nafotografiách zpohrebu Václava Havla. Ale tam boli všetci,pochybujem, že sa snimi priatelil.

Muž, ktorý vstupuje dodomu ako prvý, vyzerá, že to tam pozná. Mám pravdu, ochvíľu ho už vidíme cezkameru č. 1, ako vovestibule podáva ruku biskupovi.

„Drahý Jozef, odpusť, prosím, že som ťa nechal čakať.“